Ukázka elektronické knihy

BARACK

OBAMA

ZEMĚ

ZASLÍBENÁ

PŘELOŽIL MARTIN SVOBODA

ARGO

BARACK OBAMA

ZEMĚ ZASLÍBENÁ

Z anglického originálu A Promised Land,

vydaného nakladatelstvím Crown v New Yorku roku 2020,

přeložil Martin Svoboda

Redigovala Alena Dvořáková

Odpovědná redaktorka Hana Zahradníková

Korektorka Soňa Čapková

Původní přebal Christophera Branda

s fotografiemi Pariho Dukovice a Dana Winterse

pro české vydání upravil Martin Radimecký

Grafická úprava a sazba Martin Radimecký

Redakce e-knihy Oldřich Vágner

Příprava elektronických formátů Kosmas

E-knihu vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz, roku 2021 jako svou 4811. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-3632-6 (váz.)

ISBN 978-80-257-3708-8 (e-kniha)

Czech edition © Argo, 2021

Copyright © 2020 by Barack Obama

All rights reserved

This translation published by arrangement with the Crown Publishing Group,

a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Martin Svoboda, 2021

Jacket design © Christopher Brand, Martin Radimecký

Front-jacket photograph © Pari Dukovic

Back-jacket photograph © Dan Winters

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS, lze je pohodlně zakoupit v přátelském internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Michelle – svojí lásce a životní partnerce

a

Malii a Sashe – v jejichž oslnivé záři je vše radostnější

Ó, uháněj a neumdlévej,

uháněj a neumdlévej,

uháněj a neumdlévej,

shledáme se všichni v zemi zaslíbené.

– Z AFROAMERICKÉHO SPIRITUÁLU

Nepodceňujte naše síly,

sáhli jsme si

na nekonečno.

– ROBERT FROST, „KITTY HAWK“

Předmluva

Tuto knihu jsem začal psát krátce po skončení svého prezidentství – poté, co jsme s Michelle naposled nastoupili do letounu Air Force One a odletěli na západ na dlouho odkládanou dovolenou. Nálada na palubě byla hořkosladká. Oba jsme byli vyčerpaní, fyzicky i emocionálně, nejen z dřiny předchozích osmi let, ale také z nečekaného výsledku voleb, v nichž si voliči za mého nástupce vybrali člověka stojícího v příkrém protikladu vůči všem našim hodnotám. Přesto jsme se poté, co jsme doběhli svoji část závodu, těšili ze skutečnosti, že jsme ze sebe vydali to nejlepší – a že přese všechno, co jsem ve funkci prezidenta nedokázal, přes všechny vysněné projekty, které se mi nepodařilo uskutečnit, je naše země v lepším stavu, než když jsem do úřadu vstupoval. Celý měsíc jsme potom s Michelle vyspávali, užívali si poklidných večeří, chodili na dlouhé procházky, koupali se v oceánu, bilancovali, oživovali své přátelství a znovu objevovali svou lásku – a plánovali méně rušné, ale snad neméně uspokojivé druhé dějství našeho života. A když jsem byl konečně připraven vrátit se k práci a usedl ke stolu s perem a blokem (pořád píšu rád rukou; zjišťuju totiž, že na počítači vyhlížejí i mé nejhrubší koncepty příliš hladce a nedomyšlené nápady halí závoj úhlednosti), měl jsem už v hlavě o knize jasnou představu.

Chtěl jsem především upřímně vykreslit, jak moje působení ve funkci vypadalo – zaznamenat nejen klíčové historické události, k nimž za mé vlády došlo, a významné postavy, s nimiž jsem přišel do styku, ale také popsat některé politické, ekonomické a kulturní protiproudy, které spoluurčovaly výzvy, jimž moje vláda čelila, a rozhodnutí, jež jsem s týmem v reakci na ně činil. Kde to jen bylo možné, chtěl jsem dát čtenářům zakusit, jaké to je, být prezidentem Spojených států; chtěl jsem poodhrnout oponu a připomenout lidem, že přes veškerou moc a okázalost je prezidentství pořád jenom práce a naše federální vláda lidský podnik jako každý jiný, že muži a ženy pracující v Bílém domě zažívají každý den stejnou směsici uspokojení, zklamání, pracovních třenic, průšvihů a drobných vítězství jako zbytek jejich spoluobčanů. Nakonec jsem chtěl odvyprávět i osobnější příběh, jenž by mohl inspirovat mladé lidi uvažující o službě veřejnosti – jak moje kariéra v politice opravdu začala tím, že jsem hledal, kam bych zapadl, jak jsem se pomocí ní snažil objasnit rozličné prameny svého smíšeného původu a jak se mi až tím, že jsem svůj osud spoutal s něčím větším, než jsem sám, konečně podařilo nalézt kýžené společenství a dát svému životu smysl.

Říkal jsem si, že bych to mohl zvládnout přibližně na pěti stech stranách. Čekal jsem, že zhruba do roka budu mít hotovo.

Sluší se říct, že mi psaní nešlo přesně podle plánu. Navzdory mým nejlepším úmyslům rostla kniha do délky i do šíře – a z toho důvodu jsem se ji nakonec rozhodl rozdělit do dvou svazků. Jsem si až trapně vědom skutečnosti, že nadanější autor by nejspíš přišel na to, jak odvyprávět tentýž příběh stručněji (koneckonců, v rezidenci Bílého domu jsem měl pracovnu hned vedle Lincolnovy ložnice, v níž ve skleněné vitríně leží podepsaný exemplář gettysburského projevu čítajícího pouhých 272 slov). Ale pokaždé když jsem začal psát – ať už abych vylíčil úvodní fáze své předvolební kampaně nebo reakci své vlády na finanční krizi, vyjednávání s Rusy ohledně omezení jaderných zbraní nebo síly, které vedly k arabskému jaru –, zjistil jsem, že se v duchu vzpírám jednoduchému lineárnímu vyprávění. Často jsem cítil povinnost zasadit rozhodnutí, k nimž jsem dospěl já sám anebo jiní, do určitého kontextu a nechtěl jsem tyto doprovodné okolnosti odsouvat do poznámek pod čarou či na konci knihy (oboje nesnáším). Uvědomil jsem si, že své pohnutky nedokážu vždy vysvětlit pouhým odkazem na kvanta ekonomických dat nebo popisem vyčerpávající porady v Oválné pracovně – utvářel je totiž i hovor s cizím člověkem během předvolební kampaně, návštěva vojenské nemocnice nebo ponaučení z dětství, jež mi o celé roky dříve udělila maminka. Opakovaně mi ve vzpomínkách vyvstávaly zdánlivě podružné detaily (jak jsem se snažil najít poklidné místo, kde bych si mohl večer zakouřit, jak jsme se s týmem na palubě prezidentského letounu nasmáli nad kartami), které odrážely moji žitou zkušenost oněch osmi let strávených v Bílém domě tak, jak to oficiální záznam nikdy nedokáže.

Kromě toho, že jsem zápolil s psaním samotným, jsem také plně nepředjímal, k čemu všemu dojde během těch tří a půl let po mém posledním letu v Air Force One. Zatímco tu sedím a píšu, svírá naši zemi stále celosvětová pandemie a doprovodná hospodářská krize, jejichž výsledkem je v Americe více než 178 000 mrtvých, zavřené podniky a milióny lidí bez práce. Po celé zemi vyšli lidé ze všech společenských vrstev do ulic, aby protestovali proti úmrtím neozbrojených černochů a černošek z rukou policie. Asi nejznepokojivější je však skutečnost, že se naše demokracie podle všeho potácí na pokraji krize – krize plynoucí ze zásadního sporu mezi dvěma protichůdnými představami o tom, jaká Amerika je a jaká by měla být; krize, v níž je naše občanská polis rozpolcená, naštvaná a nedůvěřivá a jež dále přispívá k narušování nejen institucionálních norem a procedurálních pojistek, ale i shody na základních faktech, která dříve jak republikáni, tak demokraté považovali za daná.

Tento spor není samozřejmě nový. V mnoha ohledech vymezuje americkou zkušenost. Je vetknut už v zakládajících listinách, jež mohou hlásat, že všichni lidé jsou si rovni, ale zároveň pokládat otroka za člověka jen ze tří pětin. Dochází výrazu v našich nejranějších soudních rozsudcích, jako když předseda Nejvyššího soudu stroze vysvětluje původním obyvatelům Ameriky, že se jejich kmen nemůže dovolávat práv na převod majetku, poněvadž soud dobyvatele není způsobilý uznat oprávněné nároky osob dobyvatelem podrobených. Tohoto sporu se týkaly boje nejen na polích Gettysburgu a Appomattoxu, ale také v síních Kongresu, na mostu v Selmě, na kalifornských vinicích i v newyorských ulicích – vedli je nejen vojáci, ale častěji též odboroví předáci, sufražetky, portýři na železnici, studentští vůdci, vlny přistěhovalců a LGBTQ aktivisté, vyzbrojení pouze transparenty, letáky a botami s pevnou podrážkou. V jádru této dlouhotrvající bitvy tkví jednoduchá otázka: Máme zájem o to, sladit americkou realitu s americkými ideály? Pokud ano, opravdu věříme, že naše pojetí samosprávy a individuální svobody, rovnosti příležitostí a rovnosti před zákonem platí pro všechny? Nebo jsme naopak odhodláni, v praxi, pokud ne dle zákona, uchovat tyto výdobytky pouze pro hrstku vyvolených?

Jsem si vědom názoru některých, že je na čase zbavit se našeho mýtu – že jak při zkoumání americké minulosti, tak i jen při letmém pohledu na dnešní novinové titulky vychází najevo, že ideály tohoto národa stály vždy až na druhém místě za dobýváním a porobou, rasovým kastovním systémem a drancířským kapitalismem; a předstírat opak znamená být spoluvinen na hře zfixlované od samého počátku. A přiznávám, že při psaní této knihy a během úvah o mém prezidentství a o všem, k čemu došlo po něm, nastávaly chvíle, kdy jsem se musel ptát sám sebe, zda jsem se při vyslovování pravdy tak, jak jsem ji viděl, příliš nemírnil, zda jsem nebyl příliš opatrný ve slovech i činech, poněvadž jsem byl přesvědčený, že když se budu dovolávat, slovy Lincolna, vznešenějších stránek naší povahy, budu mít větší šanci vést nás směrem k Americe, jež nám byla přislíbena.

Nevím. S jistotou však mohu říct jedno: stále ještě nejsem připraven zříci se potenciálu Ameriky – nejen kvůli budoucím generacím Američanů, ale kvůli celému lidstvu. Jsem totiž přesvědčený, že pandemie, kterou v současnosti zažíváme, je jednak projevem neutuchajícího pochodu ke vzájemně propojenému světu, v němž na sebe budou národy a kultury nevyhnutelně narážet, jednak pouhým škobrtnutím na něm. V takovém světě globálních dodavatelských řetězců, okamžitých převodů kapitálu, sociálních médií, nadnárodních teroristických sítí, klimatických změn, masové migrace a setrvale narůstající složitosti se buďto naučíme žít v pospolitosti, spolupracovat a uznávat důstojnost druhých, nebo zahyneme. A tak svět hledí na Ameriku – jedinou velmoc v dějinách skládající se z lidí ze všech koutů planety a zahrnující všechny rasy, víry a kulturní zvyklosti –, aby zjistil, zda náš demokratický experiment uspěje. Zda dokážeme to, co nedokázal žádný národ před námi. Zda ve skutečnosti dokážeme žít ve smyslu svého kréda.

Stále ještě není rozhodnuto. Ve chvíli, kdy vyjde tento první svazek, už bude po volbách, a přestože si myslím, že nikdy nebylo v sázce tolik, vím také, že žádné volby samy o sobě tuto otázku nevyřeší. Pokud si uchovávám naději, je to proto, že jsem se naučil vkládat důvěru ve své spoluobčany, především ty z nastupující generace, pro něž je zřejmě přesvědčení o rovné hodnotě všech lidí druhou přirozeností a kteří se dožadují zhmotnění principů, o nichž jim rodiče a učitelé tvrdili, že platí, byť tomu možná sami nikdy úplně nevěřili. Tato kniha je víc než komukoliv jinému určená právě těmto mladým lidem – jako pobídka k tomu opět přebudovat svět a pomocí tvrdé práce, odhodlání a velké dávky představivosti dát vzniknout Americe, jež se konečně sblíží se vším, co je v nás nejlepší.

srpen 2020

Část první

Sázka

Kapitola první

Ze všech místností, sálů a památných prostor, které tvoří Bílý dům a přilehlé pozemky, jsem si nejvíc oblíbil Západní kolonádu.

Po osm let rámovala můj pracovní den, po ní jsem na čerstvém vzduchu docházel zhruba minutu z domova do kanceláře a zpět. Tam jsem vždycky ráno pocítil první políček zimního větru nebo závan letního vedra, tam jsem si urovnával myšlenky, procházel si v duchu nadcházející schůzky, chystal si argumenty pro nedůvěřivé kongresmany nebo nervózní voliče, připravoval se na různá rozhodnutí nebo rodící se krizi.

V dřevních dobách Bílého domu se kanceláře výkonné moci a sídlo prezidentské rodiny vešly pod jednu střechu a Západní kolonáda byla pouhou stezkou ke koňským stájím. Ale když do úřadu nastoupil Teddy Roosevelt, rozhodl, že do jedné budovy nemůže vměstnat moderní vládní tým a šest hlučných dětí, a zachovat si přitom o zdravý rozum. Nařídil vystavět novou budovu, z níž postupně vzniklo Západní křídlo s Oválnou pracovnou, a v průběhu desítek let a následujících prezidentství se vynořila současná podoba kolonády: ze severu a západu obepíná Růžovou zahradu – na severní straně je silná zeď, čistá a nezdobená, až na vysoko umístěná půlkruhová okna, na západní stojí majestátní bílé sloupy, jako čestná stráž hlídající bezpečný průchod.

Obecně vzato chodím dost pomalu – po havajsku, jak často, někdy i s náznakem netrpělivosti, říká Michelle. Po kolonádě jsem ale kráčel jinak, byl jsem si totiž vědom dějin, jež se zde psaly, i těch, kteří zde pracovali přede mnou. Krok se mi dloužil, kráčel jsem křepčeji, v ozvěně mé chůze se na dlažbě odrážely kročeje agentů ochranky rázujících pár metrů za mnou. Když jsem došel k rampě na západním konci kolonády (památce na Franklina Delana Roosevelta a jeho invalidní vozík – představuju si, jak se usmívá, s vystrčenou bradou, cigaretovou špičku pevně sevřenou v zubech, a s námahou zdolává nakloněnou rovinu), vždycky jsem zamával na strážce v uniformě za prosklenými dveřmi. Někdy se za ním tlačil hlouček překvapených návštěvníků. Pokud jsem měl čas, potřásl jsem si s nimi rukou a zeptal se, odkud jsou. Většinou jsem ale jen zahnul doleva, prošel podél zdi, za kterou se nachází Vládní salónek, a vklouzl postranními dveřmi do Oválné pracovny. Tam jsem pozdravil svůj osobní tým, popadl denní rozvrh a šálek horkého čaje a vrhl se do práce.

Během týdne jsem několikrát vyšel na kolonádu a narazil na zahradníky – zaměstnance Správy národních parků – pracující v Růžové zahradě. Byli to většinou starší muži, v zelených khaki uniformách, někdy měli na hlavě proti slunci měkké klobouky stejné barvy, nebo byli kvůli zimě navlečení do tlustých bund. Když jsem neměl naspěch, občas jsem se u nich zastavil a pochválil jim čerstvou výsadbu nebo se poptal, jakou spoušť napáchala v noci bouřka, a oni o své práci vyprávěli s nenápadnou pýchou. Byli to nehovorní chlapi, i mezi sebou se domlouvali jen gestem či pokývnutím brady, každý se soustředil na vlastní úkol, ale jako celek postupovali se sladěnou elegancí. Jeden z nejstarších, vysoký, šlachovitý černoch s propadlými lícemi, se jmenoval Ed Thomas a pracoval v Bílém domě už čtyřicet let. Když jsem ho potkal poprvé, sáhl do zadní kapsy kalhot pro hadřík a utřel si ruku, než mi jí potřásl. Moje ruka se v té jeho, žilnaté a sukovité jako kořeny stromu, úplně ztratila. Zeptal jsem se ho, jak dlouho chce ještě v Bílém domě pracovat, než odejde do důchodu.

„Nevím, pane prezidente,“ odvětil. „Já dělám rád. Klouby mi už trochu tuhnou, ale říkal jsem si, že s váma tu ještě zůstanu. Aby zahrada vypadala k světu.“

A ona opravdu nemohla vypadat lépe. V každém rohu vrhaly stín vysoké magnólie, živé ploty byly husté a jasně zelené, plané jabloně pečlivě prořezané. A květiny, předpěstované ve sklenících o pár kilometrů dál, v jednom kuse sršely barvami – červenou, žlutou, růžovou a fialovou, na jaře se tu houfovaly tulipány, hlavičky natočené k slunci, v létě zase světle fialové otočníky, muškáty a lilie, na podzim chryzantémy, astry a luční kvítí. A vždycky pár růží, většinou červených, ale někdy i žlutých nebo bílých, v květu doslova zářících.

Pokaždé když jsem kráčel po kolonádě nebo se zadíval z okna Oválné pracovny, měl jsem na očích dílo mužů a žen, kteří pracovali venku. Připomínali mi nevelký obraz od Normana Rockwella, který mi visel na zdi vedle portrétu George Washingtona a nad bustou Martina Luthera Kinga: pět postaviček s různým odstínem pleti, dělníků v montérkách, všichni visí na provazech na pozadí jasně modré oblohy a čistí pochodeň sochy Svobody. Muži na obraze a zahradníci v zahradě – jsou to strážci, říkal jsem si, mlčenliví kněží prospěšného a slavného řádu. A připomínal jsem si, že musím pracovat stejně pilně a oddaně jako oni.

Postupem času se na mé procházky kolonádou nabalovaly vzpomínky. Šlo samozřejmě o velké veřejné události – důležitá prohlášení před rojnicí kamer, tiskové konference se zahraničními státníky. Ale byly chvíle, které zahlédl jen málokdo zvenčí – jak se Malia se Sashou předhánějí, která ke mně při nečekané odpolední návštěvě doběhne dřív, nebo jak naši psi, Bo a Sunny, skáčou ve sněhu a packy se jim boří tak hluboko, až mají brady celé bílé. Jak za jasného podzimního dne házím do dálky fotbalovou šišku nebo utěšuju asistenta s osobním trápením.

Tyto obrazy mi často probleskávaly hlavou a vytrhávaly mě z úvah, které jsem zrovna spřádal. Připomínaly mi, jak čas uhání, a někdy mě naplňovaly steskem – přál jsem si, abych mohl vrátit čas a začít znovu. To ale právě při ranní procházce nešlo. Šipka času v tu chvíli směřovala pouze vpřed, o slovo se hlásila každodenní práce, musel jsem se soustředit jen na věci budoucí.

Večer to bylo jiné. Když jsem se vracel domů, aktovku nacpanou dokumenty, snažil jsem se sám sebe zpomalit, někdy i zastavit. Nadechl jsem se vzduchu říznutého vůní hlíny, trávy a pylu, zaposlouchal se do ševelení větru nebo bubnování deště. Někdy jsem se zahleděl do světla za sloupovím, na majestátní masu Bílého domu, s jasně osvětlenou vlajkou na stožáru na střeše, nebo se zadíval k Washingtonově památníku, který v dálce prorážel černou oblohu, a občas zahlédl měsíc a hvězdy nad ním nebo blikání přelétávajícího letadla.

V takových chvílích jsem se podivoval nad onou zvláštní cestou – a myšlenkou –, která mě přivedla až sem.

Nejsem z rodiny, která by žila politikou. Prarodiče z matčiny strany pocházeli ze Středozápadu a měli většinou skotsko-irské kořeny. Asi by spadali mezi liberály, zejména podle měřítek svých rodných kansaských městeček za dob velké hospodářské krize, a čile sledovali zprávy. „Když chceš být informovaným občanem, patří to k věci,“ říkávala mi babička, které nikdo neřekl jinak než Toot neboli bábinka (zkráceně ze slova tutu, což znamená v havajštině babička), a vykukovala přitom zpoza ranního vydání deníku Honolulu Advertiser. Ona ani dědeček nijak zvlášť netíhli k žádné jasné ideologii nebo straně, kromě toho, co považovali za zdravý selský rozum. Zaobírali se prací – babička byla vrchní ředitelkou místní banky, kde měla na starosti svěřenské fondy, a dědeček prodával životní pojistky –, tím, jak zaplatit účty, a drobnými kratochvílemi, které život nabízí.

A vůbec, bydleli na havajském ostrově Oahu, kde jako by na všechno bylo dost času. Po letech strávených v tak odlišných státech, jako je Oklahoma, Texas či Washington, se nakonec odstěhovali v roce 1960 na Havaj, rok poté, co se souostroví stalo padesátým státem USA. Od nepokojů, demonstrací a podobných záležitostí je teď dělil ohromný oceán. Z dětství si vzpomínám jen na jeden politicky zabarvený hovor, který spolu dědeček s babičkou vedli: šlo v něm o bar na vzdálenějším konci pláže Waikiki – honolulský starosta nechal dědovu oblíbenou nálevnu strhnout, aby nebránila renovaci plážové zóny.

Děda mu to nikdy neodpustil.

Moje maminka, Ann Dunhamová, byla jiná, na všechno měla vyhraněný názor. Jako jedináček se už na střední škole vzpouzela konvencím – četla beatnické básníky a francouzské existencialisty, s kamarádkou vyrazila autem na několikadenní odvázanou jízdu do San Franciska a nikomu o tom neřekla. Jako malý jsem od ní slýchal o pochodech za občanská práva a proč je válka ve Vietnamu katastrofální omyl, o ženském hnutí (pro rovnost platů byla všemi deseti, pro neholení nohou už tak nehorovala) a taky o vládních iniciativách zvaných Válka proti chudobě. Když jsme se přestěhovali za nevlastním otcem do Indonésie, důrazně mi vysvětlila, jakým prohřeškem je vládní korupce („Je to prostě krádež, Barry.“), i když to vypadalo, že kradou všichni. Když jsme později, toho léta, kdy mi bylo dvanáct, vyrazili na měsíční rodinnou dovolenou a cestovali po celých Spojených státech, trvala na tom, že musíme každý večer v televizi sledovat zasedání výboru vyšetřujícího aféru Watergate, a vysílání doprovázela vlastním komentářem („Co bys taky čekal od takového mccarthisty?“).

Ale nesoustředila se jen na hlavní zprávy. Když jednou zjistila, že jsem byl v partě, která si ve škole utahovala ze spolužáka, posadila si mě před sebe, rty zklamaně sevřené.

„Víš, Barry,“ začala (touto přezdívkou mě v dětství oslovovali s bábinkou a dědou a často ji zkracovali na „Bar“, vyslovované jako „bear“, medvěd), „na světě jsou lidi, kteří myslí jenom na sebe. Je jim fuk, co se děje ostatním, hlavně když sami dostanou, co chtějí. Shazujou druhé, aby si sami připadali důležití.“

„A pak jsou na světě lidi,“ dodala, „kteří dělají úplný opak, kteří si dokážou představit, jak se ti druzí asi cítí – a ti si dávají pozor, aby nedělali něco, co druhým ubližuje.“

„Takže,“ pronesla a podívala se mi přímo do očí, „do které skupiny chceš patřit ty?“

Cítil jsem se mizerně. Přesně jak maminka zamýšlela, její otázka se mi zadřela nadlouho pod kůži.

Pro moji matku překypoval svět příležitostmi k morálnímu ponaučení. Ale nikdy jsem nezažil, že by se zapojila do nějaké politické kampaně. Podobně jako moji prarodiče nedůvěřovala programům, doktrínám a dogmatům a raději svým hodnotám dávala vyniknout v menším měřítku. „Svět je složitý, Barry. A proto je zajímavý.“ Byla zděšená válkou v jihovýchodní Asii, a proto tam nakonec strávila většinu života, osvojovala si tamější jazyk a kulturu a zakládala programy mikropůjček dlouho předtím, než byly mikroúvěry v rámci rozvojové pomoci v kurzu. Byla znechucená rasismem, provdala se tedy za muže jiné rasy ne jednou, ale dvakrát, a své dvě snědé děti zahrnula takřka nevyčerpatelnou láskou. Rozčilovala ji omezení, která společnost uvaluje na ženy, a s oběma muži se rozvedla, jakmile se v nich zklamala nebo se k ní začali chovat panovačně. Pracně si vydobyla vlastní kariéru, děti vychovala podle vlastních měřítek slušného chování a vůbec si víceméně dělala, co si zamanula.

Ve světě mé maminky bylo osobní opravdu politickým – i když jí by asi takový slogan připadal zbytečný.

Tím v žádném případě nechci říct, že by si od svého syna nic neslibovala. Právě naopak. I přes finanční zátěž mě s pomocí svých rodičů poslala na Punahouskou střední školu, která platí za špičkovou havajskou přípravku. Že bych nešel na vysokou, nepřicházelo vůbec v úvahu. Ale nikoho v rodině nikdy nenapadlo, že bych mohl jednoho dne zastávat nějakou veřejnou funkci. Kdybyste se tehdy zeptali mé maminky, možná by si dokázala představit, že skončím jako ředitel nějaké dobročinné organizace, třeba Fordovy nadace. Babička s dědečkem by zase velmi rádi viděli, kdyby se ze mě stal soudce nebo třeba slavný obhájce, jako byl Perry Mason.

„Aspoň by mu ta prořízlá pusa k něčemu byla,“ říkával děda.

Táta, protože jsem ho nepoznal, na mě neměl příliš velký vliv. Tak nějak matně jsem chápal, že pracoval nějakou dobu pro keňskou vládu, a když mi bylo deset, přiletěl za námi z Keni na měsíc do Honolulu. Tehdy jsem ho viděl poprvé a naposled. Poté jsem od něj už jen tu a tam dostal dopis, napsaný na tenkém modrém papíře určeném pro leteckou poštu, který byl už od výroby přeložený a na druhé straně opatřený adresními řádky, takže nebylo potřeba obálky. „Tvoje matka mi říkala, že přemýšlíš o studiu architektury,“ stálo například v jednom psaní. „Myslím, že je to velice praktické povolání, které můžeš provozovat kdekoliv na světě.“

Od toho se moc odrazit nedalo.

Pokud jde o svět mimo rodinu, myslím, že po většinu puberty ve mně ostatní neviděli budoucího lídra, ale spíš ledabylého studenta, vášnivého basketbalistu skrovného talentu a neúnavného, zapáleného pařiče. Zapojit se do školního parlamentu, získat nejvyšší hodnost Orlího skauta nebo jít na stáž k místnímu kongresmanovi – to nebylo nic pro mě. Na střední jsme s kamarády řešili prakticky jen sport, holky, muziku a kde a kdy se zrušit.

Tři z nich – Bobby Titcomb, Greg Orme a Mike Ramos – dodnes patří mezi mé nejbližší přátele. Pořád se dokážeme celé hodiny smát historkám z našeho promrhaného mládí. V pozdějších letech se vrhli do mých politických kampaní s oddaností, za kterou jim budu navždycky vděčný, a postupem času si v hájení mé pověsti nezadali s moderátory stanice MSNBC.

Ale v průběhu mého prezidentství nastaly také chvíle – například když mě sledovali, jak promlouvám na mítinku k početným zástupům, nebo když mi při návštěvě vojenské základny rázně salutovali mladí mariňáci –, kdy se jim ve tvářích mihl jistý zmatek, jako by se snažili pochopit, co má ten šedivějící muž v obleku a kravatě společného s oním popleteným, nedospělým klukem z dřívějška.

Tenhleten týpek? museli si říkat v duchu. A to se sakra semlelo jak?

A kdyby se mě na to někdy zeptali přímo, nejspíš bych pro ně neměl uspokojivou odpověď.

Vím ale, že někdy na střední jsem si začal klást otázky – proč s námi není táta a proč se máma rozhoduje, jak se rozhoduje, jak jsem se ocitl na místě, kde jen málokdo vypadá jako já. Spousta otázek se točila kolem rasy: proč hrajou černoši závodně basket, ale už ho netrénujou? Co tím spolužačka myslela, když říkala, že mě nebere jako černocha? Proč jsou všichni černoši v akčních filmech šílenci s vystřelovákem, možná až na jednoho slušňáka – samozřejmě hrdinova parťáka –, který to stejně nakonec snad pokaždé koupí?

Ale hlavou mi vrtaly i jiné věci než rasa – třeba třídní rozdíly. Když jsem vyrůstal v Indonésii, viděl jsem, v jak propastně odlišných poměrech žijí zámožné elity a zbídačené masy. Pomalu jsem si začal uvědomovat, že v zemi mého otce existují kmenové třenice – a že i mezi těmi, kteří na pohled vypadají stejně, může vyvstat nenávist. Denně jsem měl na očích, v jak stísněných podmínkách žijí babička s dědečkem, jak svá zklamání umenšují sledováním televize, alkoholem a občasnou koupí nového spotřebiče nebo auta. Všímal jsem si, že moje maminka platí za svou intelektuální svobodu věčnými finančními potížemi a občasným zmatkem v osobním životě, a vycítil jsem, že mezi spolužáky na střední existuje dost zřetelná hierarchie, která se odvíjí hlavně od toho, kolik mají jejich rodiče peněz. A pak tu bylo ještě ono znepokojivé zjištění, že tyranům, podvodníkům a chlubilům – navzdory všemu, co mi matka tvrdívala – se daří docela dobře, zatímco ti, které považovala za hodné a slušné lidi, si to až moc často příšerně slíznou.

Byl jsem z toho všeho dost rozháraný. Jako bych byl – kvůli svým zvláštním kořenům a kvůli světům, které se ve mně kloubily – odevšad, a zároveň odnikud, jako bych se skládal z částí, které do sebe nezapadají, jako ptakopysk nebo nějaké imaginární zvíře, vyskytující se jen v ohrožené lokalitě, jako bych netušil, kam patřím. A vycítil jsem, aniž bych plně pochopil proč nebo jak, že pokud svůj život neslepím a nezorientuju podél nějaké pevné osy, prožiju ho možná nakonec v jakémsi elementárním smyslu sám.

S nikým jsem to neprobíral, a už vůbec ne s kamarády nebo s někým z rodiny. Nechtěl jsem je urazit nebo ještě víc vybočovat z řady. Našel jsem ale útočiště v knihách. Moje čtenářství měla na svědomí maminka, vštípila mi ho už v raném dětství. Kdykoliv jsem si stěžoval, že se nudím, nebo když si nemohla dovolit zaplatit mi v Indonésii mezinárodní školu, nebo když jsem s ní musel do kanceláře, protože neměla hlídání, uchylovala se k následující radě.

Běž si vzít nějakou knížku, říkávala. Pak se vrať a řekni mi, co ses dozvěděl nového.

Pár let jsem žil s prarodiči na Havaji a matka mezitím dál pracovala v Indonésii a vychovávala tam moji mladší sestru Mayu. Když mě nemohla popohánět, moc jsem se toho nenaučil, a moje známky toho byly brzy důkazem. Pak se to zhruba ve druhém ročníku střední školy zlomilo. Dodnes si pamatuju, jak jsem šel s babičkou a dědou na dobročinný bazar při kostele Ústřední unionistické církve, měli jsme to jen přes ulici, a jak jsem se ocitl u bedny starých knížek v pevné vazbě. Z nějakého důvodu jsem z ní začal tahat ty, které mě zaujaly nebo mi připadly matně povědomé – knihy od Ralpha Ellisona a Langstona Hughese, Roberta Penna Warrena a Dostojevského, D. H. Lawrence a Ralpha Walda Emersona. Děda zrovna okukoval sadu starších golfových holí, a když jsem k němu napochodoval s krabicí knížek, vrhl na mě nechápavý pohled.

„Si chceš otevřít knihovnu?“

Babička na něj sykla, přišlo jí skvělé, že se zničehonic zajímám o literaturu. A protože byla praktického založení, nadhodila, že než se pustím do Zločinu a trestu, měl bych se asi nejdřív zaměřit na školní četbu.

Nakonec jsem všechny ty koupené knihy přečetl, někdy jsem četl v noci, když jsem se vrátil po basketbalovém tréninku a po pár pivech s kamarády, někdy v sobotu odpoledne poté, co jsme se bez prkna klouzali ve vlnách, a já seděl sám v dědově rozhrkaném Fordu Granada s ručníkem kolem pasu, abych mu nezamáčel polstrování. Když jsem dočetl první várku, vyrazil jsem na další bazary a hledal další. Spoustě knih, které jsem tehdy četl, jsem rozuměl jen mlhavě, zakroužkovával jsem si neznámá slova, že si je později dohledám ve slovníku, a s výslovností jsem se moc nepáral – ještě když mi bylo kolem pětadvaceti, znal jsem významy slov, která jsem nedokázal vyslovit. Neměl jsem v tom žádný systém, četl jsem bez ladu a skladu. Byl jsem jako mladý kutil u nás v servisu, který sbírá staré katodové trubice, šrouby a kusy drátu, netušil jsem, co s nimi budu dělat, ale pevně jsem věřil, že se mi budou hodit, jakmile si ujasním, k čemu mě to táhne.

Můj zájem o knihy zřejmě vysvětluje nejen to, jak se mi podařilo přežít střední, ale také to, že jsem se v roce 1979 dostal na Západní univerzitu v Los Angeles s děravými, ale ucházejícími znalostmi politických otázek a řadou nedopečených názorů, které jsem ze sebe sypal při půlnočních pokecech na kolejích.

Když se za tou dobou ohlížím, je mi trapné si přiznat, do jaké míry se během prvních dvou let na vysoké moje intelektuální zvídavost kryla se zájmy nejrůznějších žen, s nimiž jsem se snažil seznámit: četl jsem Marxe a Marcuse, abych si měl co říct s dlouhonohou socialistkou, co bydlela na naší koleji, Fanona a Gwendolyn Brooksovou zase kvůli studentce sociologie s jemnou pletí, která se na mě podívala jen jednou a víckrát ne, a Foucaulta a Virginii Woolfovou kvůli éterické bisexuálce, která chodila většinou v černém. Ukázalo se, že jako strategie balení holek je moje pseudointelektuálství prakticky k ničemu – výsledkem byla řada srdečných, ale cudných přátelství.

Přesto tyto těžkopádné snahy posloužily jistému účelu: v hlavě se mi začalo formovat cosi jako světonázor. Pomohlo mi v tom několik profesorů, kteří tolerovali moje pochybné studijní návyky i mladickou samolibost. Ještě víc mi pomohla hrstka většinou starších studentů – černých kluků z ghetta, bílých kluků, kteří se na univerzitu vyškrábali z malých městeček, hispánských přistěhovalců první generace, zahraničních studentů z Pákistánu, Indie nebo afrických zemí potácejících se na hraně rozvratu. Věděli, co je pro ně důležité: když si ve třídě vzali slovo, jejich názory vycházely ze života skutečných komunit, ze skutečných zápasů. A toto budou škrty v rozpočtu znamenat pro naši čtvrť. Než si začnete stěžovat na afirmativní akci, řeknu vám, jak vypadala naše škola. Svoboda slova zaručená Prvním dodatkem Ústavy je skvělá věc, ale když jde o politické vězně v naší zemi, proč americká vláda mlčí?

Ty dva roky studií na Západní univerzitě představovaly počátek mého politického probuzení. Neznamenalo to ale, že jsem v politiku věřil. Až na pár výjimek ve mně vzbuzovalo všechno, co jsem u politiků pozoroval, pochybnosti: vyfénované vlasy, široké vlčí úsměvy, otřepané fráze a producírování se v televizi, zatímco za zavřenými dveřmi podlézali korporacím a jiným movitým zájmovým skupinám. Došel jsem k názoru, že jsou to hráči ve zfixlované hře, a s něčím takovým jsem nechtěl mít nic společného.

Zaujalo mě ale něco širšího a méně konvenčního – ne politické kampaně, ale společenská hnutí, ve kterých se spojovali obyčejní lidé za účelem dosažení nějaké změny. Začal jsem studovat sufražetky a první dělnické vůdce, Gándhího, Lecha Wałęsu a Africký národní kongres. Ze všeho nejvíc mě inspirovali mladí lídři hnutí za občanská práva – nejen Martin Luther King, ale i John Lewis a Bob Moses, Fannie Lou Hamerová a Diane Nashová. V jejich hrdinském úsilí – klepali lidem na dveře a registrovali je jako voliče, protestovali proti rasové diskriminaci obsazováním bister obsluhujících jen bílé a pochodovali za zpěvu protestsongů – jsem viděl, že je možné prakticky vyznávat hodnoty, které mi vštípila matka, že je možné nabýt moci nikoliv tím, že druhé srážíte, ale že je pozvedáte. To byla pravá demokracie v praxi – demokracie ne jako dar shůry nebo dělení kořisti mezi zájmovými skupinami, ale demokracie vybojovaná, dílo všech. Výsledkem nebyla jen změna hmotných podmínek, ale také pocit důstojnosti u lidí a v komunitách, pouto mezi těmi, kteří k sobě měli předtím daleko.

Dospěl jsem k názoru, že o tento ideál stojí za to usilovat. Potřeboval jsem se jen na něco zaměřit. Když jsem po druhém ročníku přestoupil na Kolumbijskou univerzitu v New Yorku, říkal jsem si, že to pro mě bude nový začátek. Tři roky jsem se v New Yorku zašíval po neudržovaných bytech, odříznut od většiny starých přátel i zlozvyků, a žil jsem jako mnich – četl jsem, psal, vedl si deník, jen výjimečně jsem se obtěžoval zajít si na univerzitní večírek, nebo dokonce na teplé jídlo. Ztratil jsem se ve vlastní hlavě a zabýval se otázkami, které jako by se vrstvily jedna na druhou. Jak to, že jsou některá hnutí úspěšná, zatímco jiná selžou? Je znakem úspěchu, když prvky nějakého programu převezme konvenční politika, nebo jde naopak o známku nepřátelského převzetí? Kdy je kompromis přijatelný a kdy už se člověk zaprodá, a jak se to od sebe pozná?

Jak jsem byl tehdy vážný – jak zaťatý a bez špetky smyslu pro humor! Když si procházím svoje tehdejší deníkové zápisky, mám pro toho mladíka velkou slabost, mladíka, který dychtil po tom prorazit, který se chtěl podílet na něčem velkém a idealistickém, co podle všeho asi ani neexistovalo. Žil koneckonců v Americe na začátku osmdesátých let. Společenská hnutí předchozí dekády ztratila sílu. Navrch získával nový konzervatismus. Prezidentem byl právě zvolen Ronald Reagan, ekonomika mířila do recese, naplno zuřila studená válka.

Kdybych mohl odcestovat zpátky v čase, asi bych toho mladíka vybídl, ať na chvíli odloží knihy, otevře okna a trochu si vyvětrá (jako kuřák jsem byl tehdy ve vrcholné formě). Řekl bych mu, ať si dá pohov a jde ven, seznámí se s novými lidmi a užívá si radostí, které život nabízí jen dvacátníkům. Těch pár přátel, které jsem tehdy v New Yorku měl, se mi snažilo radit v podobném duchu.

„Nesmíš brát všechno tak vážně, Baracku.“

„Musíš si zapíchat.“

„Když ty seš strašnej idealista. To, co říkáš, je skvělý, ale nevím, jestli se toho dá doopravdy dosáhnout.“

Takovým hlasům jsem vzdoroval. Vzdoroval jsem jim právě proto, že jsem se bál, že mají pravdu. To, co mi během těch osamělých hodin rašilo v hlavě, všechny ty představy o lepším světě, které jsem nechával vzkvétat ve skleníku své mladistvé mysli, by asi neobstály ani při jednoduchém rozhovoru. V šedém přísvitu manhattanské zimy a na pozadí tehdy všudypřítomného cynismu vyznívaly moje myšlenky, pronášené nahlas ve třídě nebo u kafe s kamarády, jako za vlasy přitažené výmysly. A já si to uvědomoval. Vlastně mě to tak trochu zachránilo před tím, aby se ze mě před dovršením dvaadvaceti let stal magor se vším všudy; v základu jsem chápal, jak jsou moje představy absurdní, jak široká propast zeje mezi mými ambiciózními cíli a vším, co jsem ve skutečnosti v životě dělal. Byl jsem jako ten Thurberův zoufalý snílek Walter Mitty, jako Don Quijote bez svého Sancha Panzy.

Také toto se dá vyčíst z mých tehdejších deníků: poměrně přesný popis všech mých slabin. Jak jsem dával přednost dumání před děláním. Jak jsem byl trochu odměřený, možná i ostýchavý, což snad vyplývalo z mé havajské a indonéské výchovy, ale což bylo také výsledkem naprostého nedostatku sebevědomí. Jak přecitlivěle jsem reagoval, když mě někdo odmítl nebo když jsem si připadal jako blbec. Jak jsem byl možná i v hloubi duše líný.

Dal jsem si za úkol, že se od této změkčilosti očistím sebezdokonalovacím režimem, kterého jsem se doposud úplně nezbavil. (Michelle s děvčaty mi dodnes připomínají, že nedokážu vlézt do bazénu nebo oceánu, aniž bych měl potřebu uplavat pár kilometrů. „Proč se nejdeš jen tak cachtat?“ pochechtávají se. „Je to sranda. Pojď… ukážem ti, jak na to.“) Sepisoval jsem si seznamy. Začal jsem posilovat, běhal jsem kolem jezera v Central Parku nebo podél úžiny East River, a abych si dodal energii, hltal jsem konzervy s tuňákem a spousty vajec natvrdo. Zbavoval jsem se nadbytečného majetku – kdo potřebuje víc než pět košil?

Na jaký velký závod jsem to trénoval? Ať to bylo, co chtělo, věděl jsem, že nejsem připravený. Ta nejistota a nedostatek sebevědomí mi bránily, abych se příliš rychle spokojil s jednoduchými odpověďmi. Stalo se mým zvykem, že jsem zpochybňoval vlastní východiska, což mi myslím nakonec přišlo vhod, nejen proto, že se ze mě díky tomu nestal nesnesitelný otrava, ale že mě to obrnilo před revolučními frázemi, jimiž se na úsvitu Reaganovy éry oháněla spousta lidí na levici.

A rozhodně to platilo, když došlo na rasové otázky. Vyslechl jsem si pěknou řádku rasových urážek, a vždycky když jsem procházel Harlemem nebo jistými částmi Bronxu, až příliš dobře jsem viděl, že dědictví otroctví a zákonů Jima Crowa je stále živé. Ale díky vlastním životním zkušenostem jsem se naučil nestavět se příliš rychle do role oběti a odmítal jsem přijmout názor, který zastávali někteří moji černošští známí, že běloši jsou nepolepšitelní rasisti.

Přesvědčení, že rasismus není nevyhnutelný, možná také vysvětluje, s jakou ochotou jsem hájil americkou ideu: jaká naše země je a jakou se může stát.

Moje maminka, babička a děda nikdy nevlastenčili nahlas. Když přísahali ve třídě věrnost vlajce nebo mávali vlaječkami na Den nezávislosti, brali to jako příjemný rituál, nikoli jako svatou povinnost (víceméně stejný postoj zastávali vůči Velikonocům a Vánocům). Dokonce i nasazení v druhé světové válce děda zlehčoval, víc mi vyprávěl o proviantu – „Nedalo se to jíst!“ – než o tom, jak krásně mašíroval v Pattonově armádě.

A přesto hrdost na to, že jsme Američané, přesvědčení, že Amerika je ta nejlepší země na světě – to byla vždycky daná věc. Jako mladík jsem se rozčiloval nad knihami, které zavrhovaly myšlenku americké výjimečnosti, zabředával jsem do dlouhých, rozvleklých pří s kamarády, kteří trvali na tom, že americká hegemonie je zdrojem útlaku po celém světě. Já jsem v zámoří žil, věděl jsem svoje. Bez váhání jsem přiznával, že Amerika ustavičně nedostává svým ideálům. Nebránil jsem verzi amerických dějin, která se učí ve školách a v níž se otroctví přechází mlčením a vyvraždění původních obyvatel téměř nezmiňuje. Humpolácké užívání vojenské síly, nenasytnost nadnárodních korporací – jo, jasně, to všechno jsem chápal.

Ale idea Ameriky, příslib Ameriky: na těch jsem lpěl s neústupností, kterou jsem překvapoval i sama sebe. „Pokládáme za samozřejmé pravdy, že všichni lidé jsou stvořeni sobě rovni…“ – toto byla moje Amerika. Amerika, o které psal Tocqueville, venkovská krajina Whitmanova a Thoreauova, Amerika, v níž není žádná osoba méněcennější či lepší než já, Amerika průkopníků, kteří si za lepším životem razili cestu na západ, přistěhovalců připlouvajících na Ellisův ostrov, kam je hnala touha po svobodě.

Byla to Amerika Thomase Edisona a bratrů Wrightových, jejichž sny se odlepily od země, Amerika Jackieho Robinsona klouzajícího na domácí metu. Byli to Chuck Berry a Bob Dylan, Billie Holidayová v klubu Village Vanguard a Johnny Cash koncertující ve Folsomské věznici – všichni ti ztroskotanci, co posbírali zbytky, které jiní přehlédli nebo odhodili, a přetavili je v krásu, jakou v nich nikdo předtím neviděl.

Byla to Amerika Abrahama Lincolna u Gettysburgu a Jane Addamsové lopotící se v chicagském sociálním domě, Amerika vyčerpaných vojáků v Normandii a Martina Luthera Kinga v parku National Mall, probouzejícího odvahu v druhých i v sobě.

Byla to Ústava a Listina práv, jež sepsali chybující, ale geniální myslitelé, kteří se logickou úvahou dobrali systému jednak odolného, jednak schopného změny.

Amerika, která by dokázala vysvětlit i mne.

„Sni dál, Baracku,“ končívaly obvykle tyto debaty s kamarády na vysoké a nějaký samolibý syčák přede mě hodil noviny, jejichž titulky vytrubovaly americkou invazi na Grenadu, škrty ve školním stravování nebo nějaké jiné deprimující zprávy. „Promiň, ale tohle je tvoje Amerika.“

V tomto rozpoložení jsem v roce 1983 odpromoval: velké myšlenky a žádný cíl. Nikde žádné hnutí, ke kterému bych se mohl připojit, žádný obětavý lídr, kterého bych mohl následovat. Mému vnitřnímu nastavení odpovídala nejvíc takzvaná komunitní sociální práce – organizování zdola, které sdružovalo obyčejné lidi s cílem vyřešit nějaký místní problém. Poté, co jsem si v New Yorku vyzkoušel pár pracovních pozic, které mi neseděly, jsem se dozvěděl o volném místě v Chicagu: spolupracoval bych jako koordinátor se skupinou církví, které se pokoušely podržet komunity, jimiž otřáslo uzavření oceláren. Nic velkolepého, ale začátek to byl.

Svoje zkušenosti se sociální prací v Chicagu jsem už popsal jinde. V převážně černošských dělnických čtvrtích, kde jsem trávil čas, byla naše vítězství drobná a pomíjivá; naše organizace byla nevýrazným aktérem, pokoušejícím se reagovat na změny, jež zachvátily nejen Chicago, ale města po celé zemi – útlum výroby, „bílý útěk“, nárůst roztříštěné a nesourodé nejchudší třídy, zatímco nová znalostní třída začala gentrifikovat širší městská centra.

Ale jakkoliv byl dopad mé práce na Chicago nepatrný, město samotné změnilo moji životní dráhu.

Zaprvé mě donutilo vylézt z vlastní hlavy. Musel jsem naslouchat, na čem lidem záleží, ne o tom jen planě teoretizovat. Musel jsem oslovovat cizí lidi, aby se se mnou zapojili do nějakého reálného projektu – opravíme park, odstraníme z budov na sídlišti nebezpečný azbest nebo zorganizujeme pro děti odpolední volnočasový program. Zažil jsem neúspěchy a naučil se, jak se pokaždé vzchopit, abych lidi, kteří do mě vložili důvěru, mohl vést. Odmítnutí a urážek jsem zakusil tolik, že jsem se jich přestal bát.

Jinými slovy, dospěl jsem – a vrátil se mi smysl pro humor.

Muže a ženy, s nimiž jsem pracoval, jsem si zamiloval – mámu samoživitelku, která bydlela na zdevastovaném sídlišti, ale přesto dokázala udržet všechny čtyři děti na vysokoškolských studiích; irského kněze, který každý večer otvíral dveře farnosti, aby měla děcka na ulici i jinou možnost než se chytit gangu; propuštěného oceláře, který se vrátil do školní lavice a rekvalifikoval se jako sociální pracovník. Příběhy jejich útrap a skromných vítězství mě zas a znovu utvrzovaly v tom, že lidé jsou ve své podstatě slušní. Díky nim jsem viděl proměnu, k níž dojde, když občané pohánějí své lídry a instituce k odpovědnosti, i pokud jde o takovou drobnost jako umístit na frekventovanou křižovatku stopku nebo dostat do ulic víc policejních hlídek. Všímal jsem si, jak se lidé o něco víc napřímí a vnímají sami sebe jinak, když si uvědomí, že na jejich hlase záleží.

Díky nim jsem rozlouskl úporné otázky své rasové identity. Ukázalo se totiž, že neexistuje jeden jediný způsob, jak být černochem. Úplně stačí, když se snažíte být dobrým člověkem.

Díky nim jsem objevil obec věřících – uvědomil jsem si, že je v pořádku, když člověk pochybuje, klade si otázky, a přesto neustále směřuje k něčemu vyššímu, než co je tady a teď.

A protože jsem v suterénech kostelů a na verandách bungalovů slýchal o týchž hodnotách – poctivosti, tvrdé práci a empatii –, jež mi do hlavy vtloukala maminka a prarodiče, začal jsem důvěřovat společnému poutu, které mezi lidmi existuje.

Někdy přemítám, co by se asi stalo, kdybych u komunitní práce nebo přinejmenším něčeho podobného zůstal. Stejně jako spousta místních hrdinů, které jsem v průběhu let potkal, bych možná dokázal vybudovat instituci, která by byla s to přetvořit čtvrť nebo část celého města. Kdybych pevně zakotvil v jedné komunitě, mohl bych nasměrovat peníze a napřít svou představivost, abych změnil nikoli svět, ale jedno jediné konkrétní místo nebo skupinu dětí, dělal bych práci, která zřetelně a smysluplně ovlivňuje životy sousedů a přátel.

Ale já nezůstal. Odešel jsem studovat práva na Harvard. A tady se mi příběh v hlavě mlží a moje někdejší úmysly lze jistě vykládat různě.

Tehdy jsem si říkal – a říkám si to rád i teď –, že jsem komunitní práce nechal, protože jsem měl dojem, že je to práce příliš pomalá, příliš omezená, že nedokáže plnit potřeby lidí, jimž jsem chtěl sloužit. Místní rekvalifikační centrum nemohlo vynahradit tisíce pracovních míst, která zmizela po zavření místní ocelárny. Volnočasový program pro děti nemohl vyvážit dlouhodobě podfinancované školy, nemohl se postarat o děti, které vychovávali prarodiče, protože oba rodiče si odpykávali trest ve vězení. Zdálo se nám, že u každého problému neustále narážíme na někoho – politika, byrokrata, nějakého výkonného manažera někde v dálce –, v jehož moci je věci zlepšit, ale který nic takového nedělá. A když jsme od nich přece jen získali ústupky, většinou jich bylo příliš málo a přicházely příliš pozdě. Potřebovali jsme získat pravomoc tvořit rozpočty a nastavovat politické priority, ale o tom se rozhodovalo jinde.

Navíc jsem si uvědomil, že pouhé dva roky před tím, než jsem do Chicaga dorazil, se tam přece jen vynořilo hnutí usilující o změnu, hnutí, které bylo sociální a politické zároveň – byl to hluboký a svižný proud, který jsem v té době nedokázal plně docenit, protože nezapadal do mých teorií. Šlo o hnutí, jež si vytklo za cíl zvolit Harolda Washingtona prvním černošským starostou.

Zdálo se, že se vylouplo odnikud, vzniklo jako politická kampaň vedená čistě zdola, jakou snad moderní politika ještě nezažila. Hrstka černošských aktivistů a čelných podnikatelů byla dlouhodobou nespravedlností a předpojatostí v nejsegregovanějším velkoměstě Ameriky už natolik vyčerpaná, že se rozhodli zaregistrovat rekordní počet voličů a přesvědčili jednoho baculatého kongresmana s ohromným nadáním, ale nepříliš velkou ctižádostí, aby se ucházel o křeslo starosty, které bylo podle všeho téměř nedosažitelné.

Nikdo mu nedával sebemenší šanci, dokonce i Harold sám měl pochyby. Kampaň finančně strádala, v týmu pracovali z velké části nezkušení dobrovolníci. Ale pak se to stalo – došlo k jakémusi živelnému samovznícení. I lidi, kteří o politice nikdy nepřemýšleli, lidi, kteří nikdy ani nevolili, Haroldova kampaň naprosto uchvátila. Důchodci i školáci začali nosit na klopách modré volební placky. Všeobecná neochota snášet dál narůstající neférovosti a přezírání – všechny ty zbytečné silniční kontroly a učebnice z druhé ruky, všechny ty zážitky, kdy černoši kráčeli kolem sportovišť v městských parcích v bělošské oblasti North Side a viděli, že jsou mnohem hezčí než ty u nich v South Side, všechny ty případy, kdy je v práci opomněli povýšit nebo kdy jim v bance neschválili půjčku – nabrala sílu tornáda a tehdejší garnituru na radnici smetla.

Když jsem do Chicaga dorazil, měl už Harold půlku prvního funkčního období za sebou. Městská rada, která dřív starostovi Richardu J. Daleymu, zvanému Staroch, sloužila jen jako stafáž, se rozdělila do dvou rasových táborů a nadpoloviční většina bělošských radních blokovala každou reformu, s níž Harold přišel. Snažil se je přemlouvat lichocením a uzavírat s nimi obchody, ale ani to s nimi nehnulo. V televizi z toho byla strhující podívaná, jako drsná kmenová bitva, ale pro ty, kteří Harolda vynesli do úřadu, to znamenalo jen omezené splnění volebních slibů. Teprve poté, co federální soud rozhodl o překreslení hranic okrsků, ve kterých se volili radní podle zmanipulovaných rasových kritérií, získal Harold konečně většinu a patovou situaci rozetnul. Než však stihl uskutečnit četné změny, jež lidem slíbil, zemřel na mrtvici. Potomek starého řádu, Richard M. Daley, nakonec získal otcův trůn.

Stál jsem na samém pokraji dění, sledoval odvíjející se drama a snažil se vzít si z něj ponaučení. Viděl jsem, jak tu ohromnou energii hnutí nelze udržet bez struktury, organizace a zkušeného řízení. Viděl jsem, jak politická kampaň založená na nápravě rasových křivd, ať už je seberozumnější, budí strach a silný odpor a nakonec posun vpřed omezuje. A v překotném rozpadu Haroldovy volební koalice poté, co zemřel, jsem viděl, jak je nebezpečné spoléhat se na to, že vám kýženou změnu zařídí jeden jediný charismatický lídr.

Přes to přese všechno byl Harold Washington během těch pěti let živelnou silou. Navzdory všem překážkám se Chicago pod jeho dohledem změnilo. Městské služby, od prořezávání stromů přes odklízení sněhu až po opravy silnic, se začaly rozprostírat rovnoměrněji po všech okrscích. V chudinských čtvrtích se stavěly nové školy. Místa v městské správě se už nepřiřazovala výhradně podle klientelistických vazeb a podnikatelská komunita se začala po dlouhé době konečně zabývat nízkým zastoupením menšin ve svých řadách.

Především dal ale Harold lidem naději. Černí Chicagané o něm v těch letech mluvili podobně, jako mluvila jistá generace bílých progresivistů o Bobbym Kennedym – nešlo ani tak o to, co dělal, jako spíš o to, jak jste se díky němu cítili. Měli jste pocit, že všechno je možné. Že můžete přetvořit svět k obrazu svému.

V tu chvíli ve mně začalo cosi klíčit. Tehdy mě poprvé napadlo, že se chci v budoucnu ucházet o veřejnou funkci. (Nebyl jsem jediný takto povzbuzený – krátce poté, co byl Harold zvolen starostou, oznámil Jesse Jackson, že bude kandidovat na prezidenta.) Přelila se snad nyní energie hnutí za občanská práva do zastupitelské politiky? John Lewis, Andrew Young, Julian Bond – neucházeli se snad o veřejné funkce poté, co se rozhodli, že na tomto poli toho mohou změnit nejvíce? Věděl jsem, že na takové cestě číhají osidla – kompromisy, neustálá sháňka po sponzorských penězích, postupná ztráta ideálů a nekonečná honba za vítězstvím.

Ale možná by to šlo i jinak. Možná mohl člověk vybudit stejnou energii, stejný pocit smysluplného cíle nejen v rámci černošské komunity, ale napříč hranicemi dělícími jednotlivé rasy. Možná se mohl člověk s dostatečnou přípravou, programovým know-how a manažerskými schopnostmi vyvarovat některých Haroldových chyb. Možná by se daly principy komunitní práce využít nejen při vedení kampaně, ale i při vládnutí – abychom podpořili aktivní občanství a účast na politickém dění v lidech, kteří z něj byli dosud vyloučeni, a abychom je naučili důvěřovat nejen svým zvoleným lídrům, ale také jeden druhému a sobě samým.

Takto jsem uvažoval. Šlo ale ještě o něco jiného. Zápasil jsem totiž také s konkrétnější otázkou, jaké mám osobní ambice. I když jsem se toho v komunitní práci dost naučil, pořád jsem se nemohl prokázat prakticky žádným hmatatelným úspěchem. Dokonce i moje matka, žena, která šla vždycky proti proudu, si kvůli mně dělala vrásky.

„Já ti nevím, Barry,“ řekla mi jednou o Vánocích. „Prací mimo instituce můžeš strávit celý život, ale lepších výsledků možná dosáhneš, když se ty instituce pokusíš změnit zevnitř.“

„A když jsi navíc švorc,“ dodala a posmutněle se zasmála, „není o co stát, to mi věř.“

A tak jsem na podzim roku 1988 nastoupil se svými ambicemi na univerzitu, kde má velké ambice takřka každý. Špičkoví studenti, prezidenti studentských organizací, odborníci na latinu, debatní přeborníci – na harvardských právech jsem potkal většinou úchvatné mladé muže a ženy, kteří na rozdíl ode mne vyrůstali s oprávněným sebevědomím, že jsou předurčeni k významným kariérám. To, že se mi studijně dařilo, přičítám hlavně faktu, že jsem byl o pár let starší než spolužáci. Zatímco mnozí pod studijní zátěží podklesávali, mně připadaly dny strávené v knihovně – nebo ještě lépe na gauči v mém bytě mimo kampus, s basketem v televizi puštěným bez zvuku – jako naprostý luxus poté, co jsem tři roky organizoval komunitní setkání nebo klepal lidem v zimě na dveře.

Bylo v tom ale ještě něco: ukázalo se, že studium práv se až tak neliší od těch let, kdy jsem osaměle hloubal nad občanskými otázkami. Jakými principy by se měl řídit vztah mezi jednotlivcem a společností a jak daleko sahají naše povinnosti vůči druhým? Do jaké míry by měla vláda regulovat trh? Jak dochází ke společenské změně a jak lze pomocí pravidel zajistit, aby byl každý vyslyšen?

Nemohl jsem se podobných otázek nabažit. Miloval jsem výměny názorů, hlavně s konzervativnějšími spolužáky, kteří i přes naše odlišné názory zřejmě oceňovali fakt, že beru jejich argumenty vážně. Při diskuzích ve třídě mi ruka neustále vystřelovala vzhůru, za což se mi dostávalo zasloužených očí v sloup. Nemohl jsem si pomoct; jako bych se po letech strávených v ústraní posedlým provozováním nějakého podivného koníčku – jako je třeba žonglování nebo polykání mečů – ocitl najednou v cirkusové škole.

Nadšením se dá dohnat spousta nedostatků, říkávám dcerám – a přinejmenším pro mě to na Harvardu platilo. V druhém ročníku jsem byl jako první černoch zvolen šéfredaktorem měsíčníku Harvard Law Review, což zaznamenal i celostátní tisk. Podepsal jsem smlouvu na knihu. Z celé země jsem dostával nabídky práce a předpokládalo se, že mám kariéru nalinkovanou, stejně jako ji měli nalinkovanou moji šéfredaktorští předchůdci: budu pracovat jako asistent soudce u Nejvyššího soudu, pro nějakou špičkovou advokátní kancelář nebo Nejvyšší státní zastupitelství, a jakmile nadejde správný čas, budu moct, když budu chtít, zkusit štěstí v politice.

Člověku to rychle stoupalo do hlavy. Jediná osoba, která měla o tomto hladkém kariérním vzestupu pochybnosti, jsem byl podle všeho já sám. Přišlo to příliš rychle. Ohromné platy, na které mě lákali, všechna ta pozornost – připadalo mi to jako past.

Naštěstí jsem měl čas, abych si rozmyslel další krok. A to nejdůležitější rozhodnutí, které jsem měl před sebou, nakonec stejně nemělo s právem nic společného.

Kapitola druhá

Když jsme se seznámili, Michelle LaVaughn-Robinsonová se už právničinou živila. Bylo jí pětadvacet a působila jako advokátka v právnické firmě Sidley & Austin se sídlem v Chicagu, kde jsem to léto po prvním ročníku práv pracoval. Byla vysoká, krásná, vtipná, otevřená, velkorysá a děsně chytrá – a já se do ní prakticky okamžitě, co jsem ji spatřil, bláznivě zamiloval. Vedení firmy mi ji přidělilo, aby se o mě postarala, měla mi ukázat, kde je kopírka, a vůbec mě v kolektivu hezky přivítat. Znamenalo to také, že jsme spolu mohli chodit na obědy, a tudíž si povídat – nejdřív o naší pracovní náplni a nakonec i o všem ostatním.

V průběhu několika následujících let, během prázdnin a když Michelle přijela na Harvard jako členka náborového firemního týmu, jsme chodili na večeře a na dlouhé procházky kolem řeky Charles, bavili jsme se o filmech a o rodině a také o tom, kam bychom se chtěli všude po světě podívat. Když její otec náhle zemřel na komplikace způsobené roztroušenou sklerózou, doletěl jsem hned za ní, a ona zase utěšovala mě, když jsem se dozvěděl, že děda má rakovinu prostaty v pokročilém stadiu.

Jinými slovy, byli z nás už nejen přátelé, ale i milenci, a jak se pomalu blížila moje promoce, nesměle jsme kroužili kolem vyhlídek na společný život. Jednou jsem ji vzal na komunitní workshop, který jsem vedl, abych kamarádovi, jenž provozoval komunitní centrum v části South Side, prokázal laskavost. Zapsaly se na něj hlavně matky samoživitelky, některé byly na podpoře a jen málo z nich mělo dovednosti, které by se daly na trhu nějak uplatnit. Poprosil jsem je, aby popsaly, jak vypadá jejich svět a jaký by ho chtěly mít. Bylo to jednoduché cvičení, které jsem dělal už mnohokrát, cvičení, při kterém měli lidé svázat reálné podmínky svých komunit a životů s věcmi, které by mohli fakticky změnit. Když jsme šli po workshopu k autu, přitiskla se Michelle ke mně, chytila mě za ruku a řekla, že ji dojalo, jak snadno jsem s těmi ženami navázal kontakt.

„Dal jsi jim naději.“

„Potřebujou něco víc,“ odvětil jsem. Snažil jsem se jí vysvětlit, jaký v sobě cítím rozpor: snažím se o změnu v rámci systému, a zároveň se mu vzpírám, chci být lídrem, ale také chci dát lidem možnost, aby se změny dobrali sami, chci být v politice, ale nechci být její součástí.

Michelle se na mě podívala. „Takže rozpor mezi tím, jaký svět je, a tím, jaký by měl být,“ řekla polohlasem.

„Tak nějak.“

Michelle byla jedinečná, nikdy jsem nikoho takového nepoznal. A i když na to ještě nedošlo, začal jsem uvažovat o tom, že bych ji požádal o ruku. Pro Michelle byla svatba jasná věc – další přirozený krok v tak vážném vztahu, jako byl ten náš. Já, protože jsem vyrůstal s maminkou, jejíž manželství dlouho nevydržela, jsem neměl až tak naléhavou potřebu náš vztah formalizovat. A co víc, v prvních letech naší známosti jsme se dokázali i úporně hádat. Já byl často pěkný suverén, ale ona neustoupila nikdy ani o píď. Její bratr Craig, basketbalová hvězda na Princetonu – než se začal živit jako trenér, pracoval v investičním bankovnictví –, vtipkoval, že si doma všichni myslí, že se Michelle (říkali jí „Miche“) nikdy nevdá, protože je příliš paličatá; žádný chlap s ní nevydrží. Zvláštní bylo, že právě to se mi na ní líbilo – jak se mnou v jednom kuse polemizuje a já musím vždycky přiznat barvu.

A co si myslela Michelle? Představuju si, jaká byla těsně předtím, než jsme se poznali, dokonalá mladá právnička, v padnoucích šatech a jako ze škatulky, která se soustředí na vlastní kariéru, dělá věci tak, jak se dělat mají, a nemá čas na nesmysly. A pak jí do života napochoduje tenhle podivný týpek z Havaje se zanedbaným šatníkem a bláznivými sny. Patří to k mému kouzlu, říkala mi – že jsem jiný než kluci, se kterými vyrůstala, než muži, se kterými chodila. Že jsem dokonce jiný než její otec, kterého zbožňovala: muž, který nedostudoval nástavbu, po třicítce ho postihla roztroušená skleróza, ale nikdy si nestěžoval, dennodenně docházel do práce a na všechna Michellina taneční vystoupení a Craigovy basketbalové zápasy, a byl svojí rodině – svojí skutečné pýše a radosti – vždycky k dispozici.

Život se mnou sliboval Michelle něco jiného, věci, které jí, jak říkávala, v dětství chyběly. Dobrodružství. Cestování. Prolomení zábran. A já si zase od jejích chicagských kořenů – její rozkošatělé rodiny, jejího zdravého rozumu, její touhy být především dobrou mámou – sliboval ukotvení, které jsem po většinu mládí postrádal. Milovali jsme jeden druhého, smáli se spolu a vyznávali stejné základní hodnoty, ale bylo v tom ještě něco víc – vládla mezi námi symetrie, vzájemně jsme se doplňovali. Mohli jsme si krýt navzájem záda, hlídat jeden druhému slepé skvrny. Mohl z nás být dobrý tým.

Tím samozřejmě jen říkám, že jsme byli každý úplně jiný, ať už jde o zkušenosti, nebo povahu. Pro Michelle byla cesta k dobrému životu úzká a plná nástrah. Spolehnout se dalo jen na rodinu, nikdy se bezhlavě neriskovalo, a když člověk dosáhl hmatatelného úspěchu – dobré práce, pěkného domu –, necítil se vůbec rozporuplně, protože krach a nouze byly všude kolem, stačilo jedno propuštění nebo pouliční přestřelka. Michelle si nikdy nelámala hlavu s tím, že by se nějak zaprodala, protože když jste vyrostli v South Side, znamenalo to, že budete vždycky do jisté míry outsider. V její hlavě byly překážky na cestě k úspěchu zřetelně vidět, člověk je nemusel nikde hledat. Pochybnosti vznikaly z toho, že jste museli dokazovat, že do dané společnosti vůbec patříte, bez ohledu na to, jak dobře na tom jste – museli jste to dokázat nejen těm, kteří o vás pochybují, ale hlavně sami sobě.

Když se moje studium práv chýlilo ke konci, svěřil jsem se Michelle se svým plánem. Nepůjdu dělat asistenta žádnému soudci. Místo toho se přestěhuju zpátky do Chicaga, zkusím se znovu pustit do komunitní práce a do toho budu právničit v nějaké malé firmě specializující se na občanská práva. Pokud se naskytne dobrá příležitost, říkal jsem jí, dokážu si i představit, že bych se ucházel o nějakou veřejnou funkci.

Samozřejmě ji to vůbec nepřekvapilo. Prý mi důvěřuje, že budu dělat, co považuju za správné.

„Ale musím ti něco říct, Baracku,“ dodala. „To, co máš v úmyslu, bude podle mě vážně těžké. Tím chci říct, že ti závidím tvůj optimismus. Fakt ti ho někdy závidím. Ale lidi dokážou být strašně sobečtí nebo prostě úplně zabednění. Myslím, že spousta lidí chce mít prostě svatý klid. A přijde mi, že politika je plná lidí, kteří kvůli moci udělají úplně všechno, kteří myslí jenom na sebe. A v Chicagu zvlášť. Nejsem si jistá, jestli to někdy změníš.“

„Ale zkusit to můžu, ne?“ opáčil jsem s úsměvem. „Na co je ti fajnový právnický titul, když nemůžeš ani zariskovat? Když to nepůjde, tak to nepůjde. Zvládnu to. My to zvládneme.“

Vzala mi tvář do dlaní. „Všiml sis někdy, že když máš na vybranou mezi těžkou cestou a lehkou cestou, vždycky si vybereš tu těžkou? Proč myslíš, že to tak je?“

Rozesmáli jsme se. Ale viděl jsem, že si Michelle myslí, že na něco kápla. A z tohoto jejího postřehu měly pro nás pro oba vyplynout jisté důsledky.

. . .

Chodili jsme s Michelle spolu několik let a 3. října 1992 jsme se vzali v kostele Trojiční sjednocené církve Kristovy, do jehož lavic se s radostí nacpaly víc než tři stovky přátel, kolegů a příbuzných. Oddával nás místní pastor, reverend Jeremiah A. Wright mladší, se kterým jsem se v Chicagu seznámil při komunitní práci a k němuž jsem vzhlížel s obdivem. Zářili jsme radostí. Právě oficiálně začínala naše společná budoucnost.

Složil jsem advokátské zkoušky a právnickou praxi odložil o rok, abych mohl před prezidentskými volbami v roce 1992 rozjet místní Project VOTE! – jednu z největších iniciativ usilující o registraci nových voličů v dějinách státu Illinois. Poté, co jsme se vrátili z líbánek na kalifornském pobřeží, začal jsem vyučovat na právnické fakultě Chicagské univerzity, dopsal jsem knihu a oficiálně nastoupil do kanceláře Davis, Miner, Barnhill & Galland, malé kanceláře zabývající se občanskými právy – specializovala se na případy diskriminace v zaměstnání a poskytovala realitní služby organizacím, které se zasazovaly o cenově dostupné bydlení. Michelle mezitím došla k názoru, že má korporátního práva dost, a nastoupila na chicagskou radnici do odboru územního rozvoje, kde pracovala rok a půl. Poté přijala nabídku vést neziskovou organizaci Public Allies neboli Spojenci veřejnosti, která pomáhala školit mladé komunitní lídry.

Oba nás bavila jak naše práce, tak lidé, se kterými jsme se v ní potkávali, a postupem času jsme se zapojili do nejrůznějších občanských a dobročinných aktivit. Chodili jsme na basket, na koncerty a na společné večeře se stále rostoucím okruhem přátel. Mohli jsme si dovolit koupit skromný, ale útulný byt v Hyde Parku, přímo naproti Michiganskému jezeru a výběžku Promontory Point, jen pár domů od bloku, kde bydlel Michellin bratr Craig se svojí mladou rodinou. Michellina maminka Marian bydlela pořád v rodinném domku ve čtvrti South Shore, necelých patnáct minut jízdy autem od nás, a tak jsme k ní jezdili často na návštěvu, pochutnávali si na jejím pečeném kuřeti s kapustou, na červeném sametovém dortu a taky na mase, které griloval Michellin strejda Pete. Když jsme se nacpali, zůstali jsme sedět v kuchyni a poslouchali Michelliny strýčky, jak vyprávějí historky z dětství, večer se postupně dloužil a my se smáli čím dál halasněji, bratranci a sestřenky, synovci a neteře skákali po gauči, až jsme je nakonec vyhnali ven na zahradu.

Když jsme se za soumraku vraceli domů, někdy jsme se v autě bavili s Michelle o tom, že budeme mít taky děti – jaké budou, případně kolik jich bude, a co takhle pes? –, a představovali jsme si všechno, co budeme dělat jako rodina.

Obyčejný život. Plodný, šťastný život. To mělo přece stačit.

. . .

Jenže pak se najednou v létě roku 1995, díky zvláštnímu zřetězení okolností, objevila politická příležitost. Úřadující kongresman z druhého illinoiského okrsku, Mel Reynolds, byl obžalován z několika deliktů, včetně údajné soulože se šestnáctiletou dobrovolnicí ze svého volebního týmu. Kdyby byl odsouzen, na uvolněné místo v Kongresu by se vzápětí konaly doplňovací volby.

Já v daném okrsku nebydlel, neměl jsem známé jméno a chyběla mi základní voličská podpora, abych se mohl souboje o místo v Kongresu zúčastnit. Státní senátorka z naší oblasti Alice Palmerová se ale o toto křeslo ucházet mohla a nedlouho předtím, než byl v srpnu kongresman Reynolds shledán vinným, se do voleb přihlásila. Palmerová, Afroameričanka a bývalá pedagožka s hlubokými kořeny v místní komunitě, měla za sebou poctivou, byť nepříliš výraznou kariéru. Byla oblíbená jak mezi progresivisty, tak mezi některými černošskými aktivisty ze starých časů, kteří pomohli na radnici Haroldovi, a i když jsem ji neznal, měli jsme společné přátele. Lidé z jejího právě vznikajícího volebního týmu mě na základě práce, kterou jsem odvedl pro Project VOTE!, oslovili, abych jim pomohl, a jak ubíhaly týdny, několik známých mě vybídlo, abych se zamyslel nad kandidaturou na Alicino křeslo v illinoiském senátu, které se mělo brzy uvolnit.

Než jsem to nadnesl Michelle, sepsal jsem si seznam všech pro a proti. Post státního senátora není příliš atraktivní – většina lidí vůbec netuší, koho má na státní úrovni za zákonodárce – a Springfield, hlavní město státu Illinois, byl neblaze proslulý staromódním přihráváním zakázek, jánabráchismem, úplatky a dalšími politickými nepravostmi. Na druhou stranu, někde jsem musel začít a odpracovat si to svoje. Illinoiský zákonodárný sbor se navíc schází jen po dobu několika týdnů v roce, tudíž bych mohl dál učit a pracovat v právnické kanceláři.

A co bylo nejlepší, Alice Palmerová se rozhodla, že moji kandidaturu oficiálně podpoří. Stále se čekalo na výsledek Reynoldsova přelíčení, a bylo tudíž obtížné odhadnout správné načasování. Teoreticky bylo možné, aby se Alice ucházela o křeslo v Kongresu a nechala si přitom místo v illioniském senátu v záloze pro případ, že by v klání o Kongres neuspěla, ale mně i ostatním neustále tvrdila, že s illinoiským senátem skončila a chce se posunout dál. Když mi navíc nabídla podporu i naše místní radní Toni Preckwinkleová, která se mohla v dané lokalitě pochlubit nejlepší organizační sítí, vypadaly moje šance nadprůměrně.

Zašel jsem za Michelle a začal ji přesvědčovat. „Ber to jako takový zkušební balónek,“ prohlásil jsem.

„Chm.“

„Otestujeme vody.“

„Jasně.“

„Tak co si o tom myslíš?“

Lípla mi pusu na tvář. „Myslím, že do toho chceš jít, takže bys do toho jít měl. Slib mi ale, že nebudu muset jezdit do Springfieldu.“

Než jsem vypálil startovní výstřel, musel jsem si odškrtnout jednu poslední osobu. Počátkem roku mi onemocněla maminka, zjistili jí rakovinu dělohy.

Prognóza nebyla dobrá. Nejmíň jednou denně se mi při myšlence, že o ni přijdu, sevřelo srdce. Odletěl jsem na Havaj okamžitě poté, co se diagnózu dozvěděla, a ulevilo se mi, když jsem viděl, že vypadá pořád stejně a má dobrou náladu. Přiznala mi, že se bojí, ale že chce podstoupit co možná nejrazantnější léčbu.

„Nezbavíš se mě,“ prohlásila, „dokud od tebe neuvidím nějaký vnoučata.“

Zprávu o mé případné kandidatuře do illinoiského senátu přijala jako obvykle s nadšením a naléhala, abych jí všechno dopodrobna popsal. Uznala, že to bude spousta práce, ale tvrdou práci moje matka vždycky vnímala jako jednoznačný klad.

„Hlavně aby to nevadilo Michelle,“ radila mi. „Ne že bych byla na manželství nějakej expert. A ne abys mě používal jako záminku, proč do té kandidatury nejít. Já mám svých starostí dost a nechci mít ještě navrch pocit, že kvůli mně všichni dávají svoje životy k ledu. Je to morbidní, rozumíš?“

„Jasně.“

Sedm měsíců po diagnóze se její stav hodně zhoršil. V září jsme odletěli s Michelle do New Yorku, abychom ještě i s Mayou vzali maminku na konzultaci s onkologem ve specializovaném Sloanově a Ketteringově centru pro léčbu rakoviny. Měla za sebou už polovinu chemoterapie a její tělo prošlo velkou proměnou. Ty tam byly její dlouhé tmavé vlasy a oči měla najednou propadlé. Ještě horší bylo, že podle onkologova lékařského posudku byla její rakovina ve čtvrtém stadiu a možnosti léčby byly omezené. Když jsem se díval, jak maminka cucá kostky ledu, protože jí slinné žlázy vypověděly službu, měl jsem co dělat, abych zachoval nepohnutou tvář. Vykládal jsem jí zábavné historky z práce a převyprávěl děj filmu, který jsem nedávno viděl. Rozesmáli jsme se, když mi Maya – o devět let mladší než já a tou dobou studentka na Newyorské univerzitě – připomněla, jak jsem ji jako starší brácha komandoval. Držel jsem maminku za ruku, a když se ukládala do postele, postaral jsem se, aby měla pohodlí. Pak jsem se vrátil do našeho hotelového pokoje a tam jsem se rozplakal.

Tehdy v New Yorku jsem matce navrhl, aby se přestěhovala k nám do Chicaga – babička už byla příliš stará, než aby se o ni mohla celý den starat. Ale maminka byla vždy tvůrkyní vlastního osudu a odmítla. „Raději budu tam, kde to znám a kde je teplo,“ prohlásila a zadívala se z okna. Seděl jsem bezmocně vedle ní, přemýšlel o dlouhé cestě, kterou za život urazila, o tom, jak musel být každý její krok nečekaný, jedna šťastná náhoda za druhou. Nikdy jsem nezažil, že by se nimrala ve zklamáních. Naopak, ve všem nacházela drobné radosti.

Až do této chvíle.

„Život je divnej, co?“ hlesla tiše.

Ano, to je.

Vzal jsem si matčinu radu k srdci a vrhl se po hlavě do své první politické kampaně. Když se dnes dívám zpátky, musím se smát, jak primitivní podnik to tehdy byl – nebyl o mnoho sofistikovanější, než kdybych kandidoval do studentské rady. Neměli jsme žádné odborníky na průzkumy, žádné analytiky, žádné placené spoty v televizi nebo v rádiu. Svoji kandidaturu jsem oznámil 19. září 1995 v restauraci Ramada v Hyde Parku, na stole byly preclíky a chipsy a dostavilo se pár set příznivců – asi čtvrtina z nich byli Michellini příbuzní. Propagační tiskoviny sestávaly z letáčku velikosti menší A5, na kterém byla moje fotka jako vystřižená z pasu, pár řádků o mně a čtyři nebo pět názorových bodů, které jsem naťukal na počítači. Vytisknout jsem to nechal v kopírce přes ulici.

Neváhal jsem však najmout dva politické matadory, s nimiž jsem se potkal při práci na iniciativě Project VOTE!. Carol Anne Harwellová, vedoucí mojí volební kampaně, byla vysoká a oražená, bylo jí něco přes čtyřicet a půjčil jsem si ji z kanceláře místní samosprávy ve West Side. I když byla v osobním kontaktu až nezkrotně veselá, v drsné chicagské politice se vyznala jako málokdo. Oblastního manažera a petičního experta mi zase dělal Ron Davis, chlap urostlý jako grizzly, který měl prošedivělé afro, řídké vousy a tlusté brýle s drátěnými obroučkami, a mohutné tělo skrýval pod nezakasanou černou košilí, kterou si snad vůbec neměnil.

Ukázalo se, jak je Ron nepostradatelný: v Illinois platila pro zápis na kandidátní listinu přísná pravidla, která měla za cíl znepříjemnit život vyzyvatelům bez stranické podpory. Aby se člověk na kandidátku dostal, musel přesvědčit víc než sedm set registrovaných voličů s trvalým bydlištěm v daném okrsku, aby podepsali petici, kterou roznášel a ověřoval člověk s trvalým bydlištěm tamtéž. „Dobrý“ podpis musel být čitelný, s odpovídající adresou, a musel pocházet od registrovaného voliče. Nezapomenu, jak jsme se poprvé sešli u jídelního stolu u nás doma, Ron si brblal něco pod fousy a rozdával desky s připnutými podpisovými archy, seznamy voličů a stránky s pokyny. Nadhodil jsem, že než začneme mluvit o podpisech, měli bychom zorganizovat pár osobních mítinků s voliči, možná načrtnout i nějaké to programové prohlášení. Carol s Ronem se na sebe podívali a rozesmáli se.

„Něco ti řeknu, šéfe,“ spustila Carol. „Tyhlety agitační kecy si nech, až bude po volbách. Teď záleží na jediný věci, a to jsou tyhle podpisový archy. Lidi, co kandidujou proti tobě, všechny ty archy dopodrobna zkontrolujou, jestli jsou v rychtyku. Jestli nebudou, tak tě nepustěj na hřiště. A to ti garantuju, že můžeme bejt pečlivý, jak chceme, stejně bude nakonec půlka podpisů neplatnejch, a proto jich musíme sebrat nejmíň dvakrát tolik.“

„Čtyřikrát tolik,“ opravil ji Ron a podal mi desky.

Jakmile jsem dostal takto za uši, vyjel jsem sbírat podpisy do čtvrti, kterou mi Ron přidělil. Měl jsem pocit, že jsem se vrátil do starých časů, kdy jsem začínal jako komunitní koordinátor: chodil jsem dům od domu, někde nebyl nikdo doma nebo mi nechtěli otevřít, jinde mi otvíraly ženy v natáčkách, kolem nich poskakovaly děti a chlapi kutili něco na zahradě, občas otevřeli i kluci v tričku a s duragem na hlavě, podezíravě se rozhlíželi napravo nalevo a táhl z nich alkohol. Vyskytli se i tací, kteří se mnou chtěli probrat problémy v místní škole nebo že se v jejich kdysi poklidné dělnické čtvrti začalo najednou často střílet. Většina lidí ale vzala desky, podepsali se a co nejrychleji se snažili vrátit ke své práci.

Zatímco pro mě bylo klepání na dveře poměrně rutinní záležitostí, pro Michelle, která každý víkend ochotně obětovala sběru podpisů nějaký čas, to byla nová zkušenost. A byť jich často s tím svým superzářivým úsměvem a historkami o tom, že vyrůstala jen pár bloků odsud, sesbírala víc než já, když jsme pak o dvě hodiny později nastupovali do auta, že vyrazíme domů, po úsměvu nebylo ani stopy.

„Něco ti řeknu,“ prohlásila jednou, „asi tě fakt miluju, když trávím každou sobotu dopoledne takhle.“

Během několika měsíců se nám podařilo sesbírat čtyřikrát víc podpisů, než bylo potřeba. Když jsem nebyl v kanceláři nebo neučil, chodil jsem do místních spolků, na církevní setkání a do domovů pro seniory a přesvědčoval voliče. Moc mi to nešlo. Můj standardní proslov byl toporný, se spoustou banalit a politických frází, s málem inspirace a humoru. Přišlo mi taky trapné mluvit o sobě. Jako koordinátora mě vždycky učili, abych se držel zpátky.

Ale zlepšoval jsem se, postupně jsem se uvolnil a řady mých stoupenců rostly. Získal jsem oficiální podporu od místních zastupitelů, pastorů a hrstky progresivních organizací; dokonce jsem si načrtl i pár programových prohlášení. A rád bych řekl, že v tomto duchu moje první kampaň i skončila – odvážný mladý kandidát a jeho kvalifikovaná, krásná a shovívavá žena, kteří se do toho pustili s několika přáteli doma u jídelního stolu a začali oslovovat lidi ve jménu nového druhu politiky.

Došlo ale k něčemu jinému. V srpnu roku 1995 byl náš zdiskreditovaný kongresman konečně usvědčen a odsouzen k trestu odnětí svobody; doplňovací volby byly ohlášeny na konec listopadu. Jakmile se místo uvolnilo a bylo stanoveno oficiální volební datum, kromě Alice Palmerové se do boje o křeslo v Kongresu okamžitě přihlásili další politici, mimo jiné i Jesse Jackson mladší, který na sebe na sjezdu Demokratické strany v roce 1988 přitáhl pozornost celého národa, když ve vášnivém proslovu představil svého otce. S Michelle jsme Jesseho znali a měli jsme ho rádi. Jeho sestra Santita byla na střední jednou z nejlepších Michelliných kamarádek a šla nám na svatbě za družičku. Jesse byl natolik populární, že oznámení jeho kandidatury okamžitě změnilo dynamiku celého klání a Alice se ocitla v ohromné nevýhodě.

A protože doplňovací volby do Kongresu se měly konat jen pár týdnů předtím, než se měly odevzdat podpisové archy kandidátů na Alicino senátní křeslo, začal se můj tým strachovat.

„Měl by ses ještě jednou ujistit, že ti Alice nepoleze do zelí, jestli s Jessem mladším prohraje,“ radil mi Ron.

Zavrtěl jsem hlavou. „Slíbila mi, že nebude kandidovat. Dala mi svoje slovo. A prohlásila to i veřejně. Bylo to dokonce v novinách.“

„V pohodě, Baracku. Ale můžeš si to u ní prosím ještě jednou ověřit?“

Zavolal jsem tedy Alici a ona mě znovu ujistila, že bez ohledu na to, jak souboj o křeslo v Kongresu dopadne, pořád plánuje, že se z illinoiské politiky stáhne.

Ale když Jesse mladší doplňovací volby s přehledem vyhrál a Alice skončila daleko za ním na třetím místě, něco se změnilo. V místním tisku se začaly objevovat zmínky o výzvě „Naverbujte Alici Palmerovou“. Několik jejích dlouholetých stoupenců mě požádalo o schůzku, a když jsme se sešli, doporučili mi, aby svoji kandidaturu stáhl. Místní komunita si nemůže dovolit, aby přišla o tak zkušenou zákonodárkyni, říkali mi. Musím být trpělivý; můj čas teprve přijde. Stál jsem si za svým – koneckonců, měl jsem za sebou dobrovolníky a sponzory, kteří už do mé kampaně vložili spoustu energie a peněz, a podporoval jsem Alici, i když kandidaturu oznámil Jesse mladší – ale s nikým z přítomných to ani nehnulo. Když jsem pak mluvil s Alicí, bylo jasné, k čemu se schyluje. Týden nato svolala ve Springfieldu tiskovou konferenci a oznámila, že na poslední chvíli podává své vlastní podpisové archy, aby se dostala na kandidátní listinu a mohla si své senátní křeslo podržet.

„Sem ti to říkala,“ zahlásila Carol, potáhla z cigarety a vyfoukla ke stropu tenký proužek kouře.

Byl jsem skleslý a zklamaný, ale usoudil jsem, že nic není ztraceno. Během několika měsíců jsme vybudovali solidní infrastrukturu a téměř všichni zastupitelé, kteří mě oficiálně podpořili, prohlásili, že nás nehodí přes palubu. Ron s Carol nebyli až tak optimističtí.

„Nerada ti to říkám, šéfe,“ vyjádřila se Carol, „ale většina lidí pořád neví, kdo vlastně seš. Ne že by do prdele věděli, kdo je Alice, ale bez urážky, ,Alice Palmerová‘ vypadá na kandidátce pořád o dost líp než ,Barack Obama‘.“

Bylo mi to jasné, ale řekl jsem jim, že to dotáhneme do konce, i když mě náhle řada význačných Chicaganů vyzývala, abych od kandidatury upustil. A pak k nám domů jednou odpoledne dorazili Carol s Ronem úplně bez dechu a tvářili se, jako by právě vyhráli v loterii.

„Aliciny podpisový archy,“ funěl Ron, „jsou strašný. Nejhorší, jaký jsem kdy viděl. Všichni ti černoši, co se tě snažili vyštípat, voni se vůbec neobtěžovali sesbírat ty podpisy pořádně. Tímhle bysme ji mohli vyřadit z kandidátky.“

Prošel jsem si neformální soupisy, které Ron s našimi dobrovolníky zpracovali. Měli pravdu: archy, které Alice odevzdala, byly od pohledu plné neplatných podpisů. Byli tam lidé, jejichž adresy nespadaly do našeho okrsku, mnoho různých jmen podepsaných stejným rukopisem. Poškrábal jsem se na hlavě. „Když já nevím…“

„Co nevíš?“ houkla na mě Carol.

„Nevím, jestli chci vyhrát takhle. Jako jasně, jsem naštvaný kvůli tomu, co mi provedla. Ale ta kandidátní pravidla stejně nedávají moc velký smysl. Raději bych ji prostě porazil.“

Carol se ode mě odtáhla a zaťala zuby. „Ta ženská ti dala svý slovo, Baracku!“ sykla. „Všichni tady kvůli tomu dřeme jak koně. A když se tě teď snaží vochcat a ani tě nedokáže vochcat pořádně, ty ji necháš, ať jí to projde? Myslíš si, že oni by tě z kandidátky okamžitě nevyškrtli, kdyby mohli?“ Zavrtěla hlavou. „Ne ne, Baracku. Seš dobrej chlap… proto ti věříme. Ale jestli necháš tohle plavat, můžeš se klidně vrátit k tomu svýmu profesorování nebo co to děláš, protože politika není pro tebe. Necháš se sežrat a vůbec nikomu tím neposloužíš.“

Podíval jsem se na Rona. Ten špitl: „Carol má pravdu.“

Opřel jsem se v židli a zapálil si. Měl jsem pocit, že se zastavil čas. Snažil jsem se přijít na to, co vlastně instinktivně cítím. Jak moc to chci? Připomněl jsem si, co bych mohl ve veřejné funkci dokázat, jak tvrdě jsem ochotný zapracovat, pokud dostanu šanci.

„Tak jo,“ řekl jsem nakonec.

„Tak jo!“ zavýskla Carol a na tvář se jí vrátil úsměv. Ron posbíral papíry a nacpal si je do aktovky.

Než došlo ke konečnému verdiktu, mělo to ještě pár měsíců trvat, ale jakmile jsem se toho dne rozhodl, souboj o senátní křeslo v podstatě skončil. Podali jsme námitku u chicagské volební komise, a když se ukázalo, že komise rozhodne v náš prospěch, Alice kandidaturu vzdala. Nádavkem jsme vyřadili z kandidátky několik dalších demokratů s vadnými podpisovými archy. Protože jsem už neměl demokratického protivníka a za opoziční republikány jen symbolického soupeře, měl jsem cestu do illinoiského senátu otevřenou.

Jestli jsem snil o šlechetnější formě politiky, musely sny počkat.

Z mé první kampaně se nejspíš dají vyvodit užitečná poučení. Došlo mi, že musím respektovat konkrétní politické mechanismy, důkladně se věnovat všem detailům a odkroutit si každodenní dřinu, která může nakonec znamenat rozdíl mezi vítězstvím a prohrou. Potvrdilo se mi také to, co jsem o sobě už věděl: i když dávám raději přednost fair-play, nerad prohrávám.

Ale nejvíc mi v hlavě utkvělo poučení, které nemělo se zákonitostmi volební kampaně ani s politickým maršem přes mrtvoly nic společného. Šlo o telefonát, kdy mi jednoho dne na začátku listopadu, dlouho předtím, než jsem se dozvěděl, jak moje kandidatura dopadla, volala z Havaje Maya. „Máma je na tom špatně, Barry,“ hlesla.

„Jak moc špatně?“

„Myslím, že bys měl hned dorazit.“

Věděl jsem, že se stav mé matky zhoršuje, mluvil jsem s ní jen pár dnů předtím. V jejím hlase jsem slyšel doposud nepoznanou bolest a rezignaci, a proto jsem si na následující týden zarezervoval na Havaj letenku.

„Může mluvit?“ zeptal jsem se do telefonu Mayi.

„Myslím, že ne. Probere se jen občas.“

Zavěsil jsem a zavolal na aerolinky, abych si letenku přebukoval hned na druhý den ráno. Zavolal jsem Carol, abych zrušil nějaké ty předvolební akce a probral s ní, co bude třeba udělat, zatímco budu pryč. O pár hodin později mi Maya zavolala znovu.

„Promiň, zlato. Máma umřela.“ Už nenabyla vědomí, říkala mi. Zatímco seděla u jejího nemocničního lůžka a četla jí z knihy pohádek, maminka potichu odešla.

Rozloučili jsme se s ní o pár dnů později při obřadu v japonské zahradě za Centrem pro kulturní a technickou výměnu mezi Východem a Západem na Havajské univerzitě. Pamatuju si, že jsem si tam hrával jako dítě, maminka seděla na slunci a dívala se, jak se válím v trávě, skáču po kamenném schodišti a chytám pulce v potoce, který tekl podél něj. Potom jsme s Mayou vyjeli na vyhlídku poblíž ostrohu Koko a rozprášili matčin popel do moře, do vln tříštících se o skaliska. A já myslel na svoji maminku a sestru, jak jsou v tom nemocničním pokoji samy a já tam nejsem, protože se honím za svými velkými plány. Věděl jsem, že tu chvíli už nikdy nevrátím. Vedle zármutku jsem cítil i velkou hanbu.

Pokud nebydlíte na jižním cípu Chicaga, nejrychleji se do Springfieldu dostanete po mezistátní dálnici č. 55. Když z centra vyrážíte během špičky a projíždíte západními předměstími, vlečete se šnečím tempem, ale jakmile projedete Jolietem, krajina se otevře, jihozápadní Illinois prořízne rovný, hladký, široký pruh asfaltu, vy se proženete Bloomingtonem (se sídlem pojišťovny State Farm a firmy Beer Nuts, co vyrábí oříšky v polevě) a Lincolnem (pojmenovaném po prezidentovi, který ještě coby právník dopomohl městečku k samosprávě) a svištíte dlouhé kilometry mezi kukuřičnými poli.

Dojížděl jsem takto skoro osm let, většinou sám, obvykle mi to trvalo tři a půl hodiny; pendloval jsem tam a zpátky několik týdnů na podzim, pak přes celou zimu i začátkem jara, kdy illinoiský zákonodárný sbor odváděl podstatnou část práce. Odjížděl jsem po večeři v úterý večer a vracel se domů ve čtvrtek večer nebo v pátek ráno. Asi hodinu jízdy za Chicagem jsem už neměl na mobilu signál a na rádiu se daly naladit jen debatní stanice nebo křesťanská hudba. Abych neusnul, pouštěl jsem si audioknihy, čím delší, tím lepší – většinou romány (oblíbil jsem si Johna le Carrého a Toni Morrisonovou), ale také dějepisné knihy, o občanské válce, viktoriánském období, pádu říše římské.

Na otázky nedůvěřivých přátel jsem odpovídal, že se toho ve Springfieldu hodně učím, a přinejmenším během prvních pár let to byla pravda. Ze všech padesáti států Unie představuje Illinois nejlépe demografické složení národa: je zde rušná metropole, široce rozprostřená předměstí, zemědělská krajina, průmyslová městečka i oblast na jihu, která má už jižanský ráz. Pod vysokou kupolí illinoiského Kapitolu byl každý den k vidění krásný průřez Amerikou, jako oživlá báseň Carla Sandburga. Pošťuchovaly se tu děti z chudších městských čtvrtí, které sem zavítaly na exkurzi, bankéři s dokonalými účesy a véčkovými telefony v ruce, farmáři s kšiltovkami s logy semenářských společností, kteří se snažili prosadit rozšíření plavebních komor, aby mohli na nákladních lodích vozit plodiny na trh. Postávaly tu hispánské mámy, které se pokoušely získat dotaci na novou školku, i party postarších motorkářů, pěkně s licousy a v kožených bundách, snažící se zablokovat další legislativní návrh, který by jim nařídil nosit helmy.

Během prvních měsíců jsem si moc nevyskakoval. Někteří kolegové hleděli na moje divné jméno a titul z Harvardu s podezřením, ale já se poctivě připravoval a pomáhal shánět peníze na volební kampaně jiných senátorů. S kolegy a jejich asistenty jsem se seznámil nejen v senátním sále, ale také na basketbalovém nebo golfovém hřišti a během nadstranických pokerových večerů pořádaných jednou týdně – přihazovat se mohlo po dvou dolarech, ale maximálně třikrát, ve vzduchu se vznášel hustý dým, nevybíravě jsme do sebe šili a do toho pokaždé zasyčela další pomalu otvíraná plechovka piva.

Hodilo se mi, že jsem se už znal s lídrem senátní opozice. Jmenoval se Emil Jones a byl to statný černoch kolem pětašedesáti. Vystoupal do senátu z řad jednoho tradičního místního zastupitelstva za časů Starocha Daleyho a zastupoval okrsek, kde jsem kdysi pracoval jako koordinátor. Tak jsme se totiž seznámili: přivedl jsem mu do kanceláře skupinu rodičů a dožadovali jsme se schůzky, abychom získali finance na program pro přípravu středoškoláků na vysokoškolské studium. Místo aby nás vypakoval z kanceláře, pozval nás dovnitř.

„Možná to nevíte,“ prohlásil, „ale já na vás už dlouho čekám!“ Vysvětlil nám, že sám nikdy neměl možnost na vysoké studovat, a že rozhodně chce nasměrovat víc státních peněz do opomíjených černošských čtvrtí. „Nechám na vás, abyste vymysleli, co potřebujeme,“ řekl mi a poplácal mě po zádech, když jsme s rodiči vycházeli z kanceláře. „A politiku pak necháte na mě.“

A opravdu, Emil pro náš program zajistil finance a přátelili jsme se dál i v senátu. Byl na mě zvláštním způsobem hrdý a při mých reformních snahách mě téměř ochraňoval. I když zrovna zoufale potřeboval můj hlas pro nějakou dohodu, kterou zrovna plichtil (jeho osobní obsesí byla snaha prosadit licence na kasina na chicagských parnících), nikdy mě netlačil ke zdi, když jsem mu řekl, že nemůžu – nežinýroval se sice a vychrlil pár vybraných nadávek, ale vzápětí uháněl lámat někoho jiného.

„Barack je jiný,“ říkal jednou asistentovi. „Ten to dotáhne daleko.“

I přes veškerou moji píli a Emilovo renomé jsme nedokázali změnit jeden neúprosný fakt: jako strana jsme byli v senátu v menšině. Republikáni v illinoiském senátu zaujali stejně nekompromisní přístup, kterým v té době Newt Gingrich kleštil demokraty v Kongresu. Republikánská strana měla naprostou kontrolu nad tím, jaké návrhy zákonů posílají výbory na zasedání a jaké novely se budou projednávat. Springfield měl pro služebně mladší senátory v opozici, jako jsem byl já, zvláštní přezdívku – říkali nám „muchomůrky“, protože „jsme akorát otravný a každej si do nás kopne“.

Občas se mi ale podařilo nějakou zásadní legislativní úpravu ovlivnit. Pomáhal jsem zpracovat illinoiskou verzi zákona o reformě státního sociálního zabezpečení, který podepsal Bill Clinton, tak, aby se lidem nastupujícím znovu do zaměstnání dostalo patřičné podpory. Po dalším klasickém springfieldském skandálu mě Emil za náš senátní klub vyslal do výboru, který měl aktualizovat etický kodex. Nikdo jiný tu práci nechtěl, všichni si mysleli, že jde o předem prohranou bitvu, ale díky dobrému vztahu s republikánským protějškem Kirkem Dillardem jsme prosadili zákon, který omezoval některé opravdu ostudné praktiky – už například nebylo možné pořídit si za peníze vybrané v předvolební kampani osobní věci jako třeba kožich nebo nové křídlo domu. (Někteří senátoři s námi pak celé týdny nemluvili.)

Běžnější však byly chvíle jako ta, kdy jsem se ke konci prvního zasedacího období zvedl ze svého místa a postavil se proti nehorázné daňové „přihrávce“ nějakému upřednostňovanému odvětví, zatímco stát škrtal ve službách pro chudé. Uspořádal jsem si fakta a připravil se důkladně jako advokát v soudní síni; zdůraznil jsem, jak takové neoprávněné daňové úlevy porušují konzervativní tržní principy, v něž republikáni dle vlastních slov věří. Když jsem se posadil, předseda senátu, Pate Philip – tělnatý, bělovlasý bývalý mariňák, nechvalně proslulý tím, jak mimořádně nenuceně a často urážel ženy a lidi jiné barvy pleti –, doputoval k mé lavici.

„To byl hodně povedený proslov,“ ucedil a žužlal přitom nezapálený doutník. „A pár solidních argumentů v něm.“

„Díky.“

„Spoustu lidí jste možná přesvědčil, aby změnili názor,“ prohlásil. „Ale počet hlasů jste nezměnil.“ Nato pokynul skrutátorovi a spokojeně sledoval, jak se na tabuli rozsvítil zelený nápis „Návrh schválen“.

Taková byla politika ve Springfieldu: sled transakcí, většinou skrytých před zraky veřejnosti, kdy zákonodárci s nestranností trhovců na bazaru zvažují konkurenční tlaky nejrůznějších zájmových skupin, ale přitom si celou dobu ostražitě hlídají pár ideologicky ožehavých témat – zbraně, potraty, daně –, která by jim mohla u jejich voličské základny zavařit.

Ne že by lidé nepoznali rozdíl mezi dobrým a špatným politickým návrhem. Jenom na tom prostě nezáleželo. Všichni ve Springfieldu chápali, že po devadesát procent času voliči doma politiku nesledují. Složitý, ale záslužný kompromis, kdy jste se vzepřeli pravé stranické víře a podpořili průkopnický návrh – to všechno vás mohlo stát klíčovou oficiální podporu, velkého sponzora, post lídra, nebo dokonce i volby.

Je možné voliče přimět, aby se začali o politické dění víc zajímat? Zkoušel jsem to. Přijal jsem skoro každé pozvání, které mi z našeho okrsku přišlo. Začal jsem psát pravidelný sloupek pro týdeník Hyde Park Herald, který vycházel v naší čtvrti a měl necelých pět tisíc čtenářů. Pořádal jsem diskuzní fóra, vždycky jsem připravil občerstvení a letáky s legislativními novinkami a pak jsem tam většinou seděl sám se svým asistentem, díval se na hodinky a čekal na zástupy občanů, kteří nikdy nedorazili.

Nemohl jsem lidem vyčítat, že na setkání nechodí. Měli spoustu práce, rodinu a většina springfieldských debat jim musela připadat odtržená od reality. Na druhou stranu, na těch několik ostře sledovaných témat, která mým voličům ležela na srdci, už nejspíš měli stejný názor jako já, protože můj okrsek – stejně jako skoro všechny okrsky v Illinois – byl narýsován s chirurgickou přesností tak, aby v něm byla zaručena převaha jedné strany. Když jsem chtěl víc financí pro školy v chudých čtvrtích, když jsem chtěl dostupnější základní zdravotní péči nebo rekvalifikaci pro propuštěné dělníky, nemusel jsem svoje voliče přemlouvat. Lidé, které jsem potřeboval zangažovat a přesvědčit – ti žili někde jinde.

Na konci druhého zasedacího období jsem už cítil, jak těžce na mě atmosféra v illinoiském Kapitolu – atmosféra marnosti, když jste jako strana v opozici, a cynismu, kterým se mnozí mí kolegové pyšnili jako vyznamenáním – doléhá. Bylo to na mně rozhodně znát. Když jsem tak jednou stál v rotundě Kapitolu poté, co mnou podaný návrh zákona skončil obratem v koši, přistoupil ke mně jeden lobbista a položil mi dobromyslně ruku kolem ramen.

„Musíš přestat bušit hlavou do zdi, Baracku,“ radil mi. „Abys tady přežil, musíš pochopit jednu základní věc: je to byznys. Jako když prodáváš auta. Nebo děláš v čistírně támhle na rohu. Jak si začneš myslet, že je to něco víc, tak ti z toho hrábne.“

Někteří politologové tvrdí, že všechno, co jsem o Springfieldu řekl, krásně vystihuje to, jak má pluralitní systém fungovat, že ono handlování mezi zájmovými skupinami není možná příliš ušlechtilé, ale díky němu se naše demokracie pomalu sune dál. A možná bych tehdy takový argument lépe strávil, kdyby mi doma neutíkal rodinný život.

První dva roky v illinoiském zákonodárném sboru bylo všechno fajn. Michelle měla spoustu vlastní práce, a i když se držela svého slibu, že do illinoiského hlavního města jezdit nebude – výjimku udělala jen při mé inauguraci –, pořád jsme si každý večer, co jsem byl pryč, nenuceně povídali po telefonu. Pak mi jednoho dne na podzim roku 1997 zavolala do kanceláře a hlas se jí chvěl.

„A je to tady.“

„Co je tady?“

„Bude z tebe táta.“

Bude ze mě táta! Následující měsíce jsem byl radostí bez sebe. Dostál jsem všem klišé nastávajícího otce: chodil jsem na kurzy předporodní přípravy doktora Lamazeho, snažil se vykoumat, jak sestavit dětskou postýlku, s propiskou v ruce jsem četl příručku Co očekávat, když jste v očekávání a podtrhával si klíčové pasáže. Kolem šesté ráno čtvrtého července – na Den nezávislosti – do mě Michelle šťouchla a prohlásila, že je na čase vyrazit do porodnice. Chvíli jsem tápal po pokoji, poté sebral tašku, kterou jsem měl nachystanou u dveří, a o pouhých sedm hodin později mi byla představena Malia Ann Obamová, čtyři kila čiré dokonalosti.

Kromě jiných nadání měla naše novorozená dcera cit pro správné načasování: senát nezasedal, semestr mi skončil, neměl jsem ani žádné velké případy, na které bych se musel připravovat, a na zbytek léta jsem si tedy mohl vzít volno. Protože jsem od přírody sova, bral jsem si večerní směnu, aby se Michelle mohla vyspat. Posadil jsem si Maliu na klín a četl jí a ona na mě přitom hleděla ohromnýma zvídavýma očima, nebo jsem dřímal a ona mi ležela na prsou, pěkně odkrknutá a vykakaná, klidná a teploučká. Myslel jsem na celé generace mužů, kteří o takové chvíle přišli, myslel jsem na vlastního otce, jehož nepřítomnost mě ovlivnila víc než ten krátký čas, který jsme spolu strávili, a uvědomil jsem si, že nikde jinde na světě nechci být víc.

Ale břemeno mladého rodičovství si na nás nakonec začalo vybírat svou daň. Po několika blažených měsících se Michelle vrátila do práce a já se zase snažil stíhat svoje tři zaměstnání. Měli jsme štěstí, že jsme našli skvělou chůvu, která se o Maliu přes den starala, ale jakmile jsme do našeho rodinného podniku přijali pracovnici na plný úvazek, čelil náš rozpočet nesmírnému tlaku.

Hlavní tíži toho všeho nesla Michelle, pendlovala mezi mateřstvím a prací a měla pocit, že ani jedno nedělá pořádně. Každý večer – poté, co Maliu nakrmila, vykoupala a přečetla jí pohádku, poklidila byt a snažila se rozpomenout, jestli už vyzvedla věci z čistírny, a přitom si zapisovala do diáře, že musí Maliu objednat k pediatrovi – padala do prázdné postele s vědomím, že za pár krátkých hodin začne celý cyklus nanovo, zatímco její manžel kdesi prosazuje „důležité věci“.

Začali jsme se víc hádat, většinou pozdě večer, když jsme byli oba úplně vyšťavení. „Takhle jsem si to nepředstavovala, Baracku,“ řekla mi Michelle jednou. „Mám pocit, že to tu táhnu celé sama.“

To mě ranilo. Když jsem nepracoval, byl jsem doma – a když jsem byl doma a zapomněl po večeři uklidit v kuchyni, bylo to proto, že jsem dlouho do noci známkoval testy nebo piloval stanovisko k případu. Ale jen co jsem spustil svou obhajobu, věděl jsem, že není oprávněná. V Michellině hněvu se skrývala nepříjemnější pravda. Snažil jsem se pro spoustu různých lidí zařídit spoustu věcí. Kráčel jsem po těžší cestě, přesně jak mi Michelle předpověděla v době, kdy jsme měli naloženo mnohem méně a kdy naše osobní zodpovědnost nebyla tak vzájemně propletená. V tu chvíli jsem si vzpomněl na to, co jsem si slíbil, když se Malia narodila: že chci, aby mě moje děti doopravdy znaly, aby vyrůstaly s vědomím, že je miluju, s pocitem, že pro mě budou vždycky na prvním místě.

Seděli jsme v přítmí obýváku a Michelle už nejspíš nebyla naštvaná, jenom smutná. „Stojí nám to za to?“ zeptala se.

Už si nevzpomínám, co jsem jí na to řekl. Vím, že jsem jí nedokázal přiznat, že si tím už nejsem tak jistý.

Při pohledu zpátky člověk jen těžko chápe, proč udělal nějakou hloupost. Nemyslím tím drobnosti – jako když si zničíte oblíbenou kravatu, protože jste se pokoušeli jíst polévku v autě, nebo když vás chytnou záda, protože jste se nechali ukecat a šli si na Díkůvzdání zahrát americký fotbal. Mám na mysli idiotská rozhodnutí učiněná po zralé úvaze: případy, kdy si určíte, jaký máte v životě problém, rozeberete si ho a pak naprosto suverénně zvolíte špatné řešení.

Taková byla moje kandidatura do Kongresu. Po nesčetných rozhovorech jsem musel uznat, že na Michelliných pochybách, jestli mé úsilí ve Springfieldu stojí za tu oběť, něco bude. Než abych si ale pracovně odlehčil, vykročil jsem opačným směrem a rozhodl se, že musím dupnout na plyn a zajistit si vlivnější místo. Zhruba v té době, v roce 1999, vyzval dlouholetý kongresman Bobby Rush, bývalý Černý panter, v souboji o post chicagského starosty úřadujícího Richarda M. Daleyho a dostal od něj nakládačku – ani ve vlastním okrsku nedosáhl valného výsledku.

Měl jsem za to, že Rushova volební kampaň byla bez nápadu a nešlo v ní o víc než jen o vágní příslib, že bude pokračovat v odkazu Harolda Washingtona. Jestli to takhle vede i v Kongresu, došel jsem k závěru, že to zvládnu líp. Poté, co jsem věc probral s několika důvěryhodnými poradci, zadal jsem svému týmu, ať narychlo schrastí interní průzkum, jestli by měla moje kandidatura proti Rushovi naději na úspěch. Podle tohoto improvizovaného dotazování jsme určitou šanci měli. S těmito výsledky jsem dokázal přesvědčit několik nejbližších přátel, aby mi pomohli kandidaturu zafinancovat. A pak, i přes varování zkušenějších politických hráčů, že je Rush silnější, než se zdá, i přes Michellinu nevěřícnou reakci, jak si můžu myslet, že se bude cítit lépe, když já budu ve Washingtonu namísto ve Springfieldu, jsem oznámil svoji kandidaturu na místo kongresmana za první illinoiský okrsek.

Prakticky od počátku byla moje kandidatura katastrofa. Po několika týdnech se začaly z Rushova tábora šířit zvěsti: Obama není jeden z nás, kryjou mu záda bílí, je to elitář z Harvardu. A to jeho jméno – je to vůbec černoch?

Když jsem sehnal dostatek peněz, abych si mohl zadat pořádný průzkum politických preferencí, zjistil jsem, že Bobbyho zná v okrsku podle jména 90 % dotázaných a u 70 % je oblíben, zatím v mém případě jenom 11 % respondentů vědělo, kdo vůbec jsem. Krátce nato došlo k tragédii: Bobbyho dospělý syn byl zastřelen při loupežném přepadení, po čemž se mezi lidmi zvedla vlna soustrasti. Na měsíc jsem svoji kampaň v podstatě pozastavil a sledoval v televizi přenos pohřebního obřadu, který se konal přímo v našem kostele a který vedl reverend Wright. Doma už jsem bruslil na tenkém ledě, a vzal jsem tedy rodinu na kratší vánoční dovolenou na Havaj, když vtom illinoiský guvernér svolal zvláštní zasedání, na němž se mělo hlasovat o regulaci držení zbraní, kterou jsem podporoval. Jenže Malia, které byl tehdy rok a půl, onemocněla, a já nemohl z Havaje odletět. Hlasování jsem tudíž prošvihl a v chicagském tisku mě rituálně stáhli z kůže.

Souboj o křeslo v Kongresu jsem prohrál o třicet procentních bodů.

Když se bavím s mladými lidmi o politice, někdy jim tento příběh vyprávím jako ukázkovou lekci, jak to nedělat. Obvykle připojím i dovětek a popíšu jim, jak mě několik měsíců po porážce jeden kamarád přesvědčil – bál se totiž, že jsem chytil depku –, abych s ním zaletěl na nominační sjezd Demokratické strany, který se tehdy, v roce 2000, konal v Los Angeles. („Musíš se vyhoupnout zpátky do sedla,“ říkal mi.) Když jsem ale přistál na losangeleském letišti a chtěl si půjčit auto, zamítli mi kartu American Express, protože jsem na ní měl přečerpaný limit. Nakonec jsem se ke stadiónu Staples Center jaksi dostal, ale tam jsem se dozvěděl, že na akreditaci, kterou mi kamarád zařídil, se nedostanu do prostor sjezdu samotného, takže jsem jenom nešťastně brousil kolem a sledoval oslavy na televizních obrazovkách. Nakonec, po trapném výstupu, kdy se mě večer onen kamarád snažil marně protáhnout na jeden večírek, jsem si vzal taxíka do hotelu, přespal na pohovce v jeho apartmá a odletěl zpátky do Chicaga, zrovna když Al Gore přebíral nominaci.

Je to vtipná historka, především s ohledem na to, kde jsem nakonec skončil. Říkám svým posluchačům, že jen dokazuje, jak je politika svou povahou nevyzpytatelná a že je třeba vytrvat.

Nezmiňuju se ale o tom, jak chmurnou jsem měl v letadle cestou zpátky náladu. Bylo mi skoro čtyřicet, byl jsem bez peněz, měl jsem za sebou ponižující výprask a v manželství mi to skřípalo. Možná poprvé za život jsem měl pocit, že jsem sešel z cesty, že jsem všechny zdroje energie a optimismu, které jsem snad měl, veškerý potenciál, na který jsem vždycky spoléhal, vyplýtval na jakousi donkichotskou šílenost. A co bylo ještě horší, uvědomil jsem si, že při kandidatuře do Kongresu mě nehnala nějaká nezištná touha změnit svět, ale spíš potřeba ospravedlnit si už učiněná rozhodnutí, ukojit své ego nebo v sobě udusit závist vůči těm, kteří dosáhli toho, čeho já ne.

Jinými slovy, stalo se ze mě přesně to, před čím jsem jako mladý muž sám sebe varoval. Stal se ze mě politik – a k tomu ještě dost mizerný.

Kapitola třetí

Po výprasku od Bobbyho Rushe jsem si dovolil pár měsíců apaticky bloumat a lízat si rány, než jsem došel k tomu, že si musím přenastavit priority a začít znovu fungovat. Oznámil jsem Michelle, že toho pro ni budu dělat víc. Čekali jsme další dítě, a i když jsem byl pořád mimo domov víc, než by se jí líbilo, přinejmenším si všimla, že se snažím. Plánoval jsem si schůzky ve Springfieldu tak, abych byl doma častěji na večeři. Snažil jsem se být dochvilnější a víc se soustředit na rodinu. A 10. června 2001, necelé tři roky poté, co se narodila Malia, jsme zažili stejný výbuch radosti – stejný bezbřehý úžas –, když k nám přibyla Sasha, buclatá a rozkošná stejně jako její sestra, s neodolatelnými hustými černými kudrnami.

Další dva roky jsem vedl poklidnější život, plný drobných potěšení, a byl jsem spokojený, že jsem podle všeho dospěl k jisté rovnováze. Vychutnával jsem si, když jsem Maliu soukal do prvních baletních legín nebo ji držel za ruku cestou do parku; když jsem malé Sashe oždiboval chodidla a sledoval, jak se tomu chechtá; když jsem poslouchal, jak Michelle s hlavou na mém rameni začíná pomalu oddechovat a usíná uprostřed oblíbeného filmu. Znovu jsem se zabral do práce v illinoiském senátu a užíval si hodiny se studenty na právnické fakultě. Seriózně jsem zhodnotil naši finanční situaci a sestavil plán, jak splatit dluhy. Za pomalejšího rytmu práce a otcovských radostí jsem začal zvažovat svoje možnosti poté, co odejdu z politiky – možná budu na plný úvazek učit a psát, nebo se vrátím k právničině, nebo se budu ucházet o pozici v nějaké místní dobročinné nadaci, jak si to kdysi představovala moje maminka.

Jinými slovy, po té smolné kandidatuře do Kongresu jsem zažíval pocit jistého uvolnění – pokud mě neopustila touha změnit běh světa, přešla mě alespoň ona tvrdošíjná snaha změnit ho ve velkém. To, co byl možná zpočátku pocit rezignace kvůli mantinelům, jaké mi osud v životě nastavil, se posléze změnilo ve vděčnost za hojné dary, jichž se mi díky tomu dostalo.

Dvě okolnosti mi nicméně zabránily v tom, abych se od politiky úplně odstřihl. Zaprvé, illinoiští demokraté získali pravomoc dohlédnout na překreslení hranic volebních okrsků tak, aby odrážely data ze sčítání lidu provedeného v roce 2000, a to díky kličce v illinoiské ústavě, podle níž se musí spor mezi demokraty ovládanou sněmovnou a republikánským senátem vyřešit tak, že se ze starého cylindru Abrahama Lincolna vytáhne jedno jméno. S takto získanou pravomocí mohli demokraté zvrátit republikánské manipulace s hranicemi okrsků za předchozích deset let a nesmírně tak zvýšit svoje šance na to, že budou mít po volbách v roce 2002 v senátu většinu. Věděl jsem, že kdybych byl zvolen na další období, dostal bych konečně možnost prosadit některé zákony a vykázat se lidem, které jsem zastupoval, něčím užitečným – a možná svoji politickou kariéru ukončit úspěšněji, než jak to vypadalo nyní.

Druhým faktorem byl spíš instinkt než nějaká událost. Od chvíle, kdy jsem byl poprvé zvolen, jsem se snažil každé léto navštívit na pár dnů nejrůznější kolegy v jejich domovských okrscích po celém Illinois. Většinou jsem jezdíval se svým hlavním senátním asistentem Danem Shomonem, bývalým reportérem agentury UPI s tlustými brýlemi, bezmeznou energií a hlasem jako zvon. Hodili jsme dozadu do mého džípu golfové hole, mapu a nějaké to náhradní oblečení a vyrazili na jih nebo na západ a po klikatých cestách dojeli do Rock Islandu nebo Pinckneyville, Altonu nebo Carbondale.

Dan byl můj klíčový politický poradce, dobrý kamarád a ideální společník na cesty: rozhovor s ním krásně plynul, ale nevadilo mu ani ticho, a navíc stejně jako já v autě rád kouřil. Měl také encyklopedické znalosti illinoiské politiky. Když jsme spolu vyjeli poprvé, bylo mi jasné, že se trochu bojí, jak budou lidi na jihu reagovat na černošského právníka z Chicaga s arabsky znějícím jménem.

„Žádný fajnový košile,“ nařídil mi před odjezdem.

„Žádný takový nemám,“ odvětil jsem.

„Výborně. Jenom polotrika a plátěný kalhoty.“

„Jasně.“

I přes Danovy obavy, že nezapadnu, mě během našich vyjížděk zaujalo nejvíc, jak důvěrně známé mi to všechno připadalo – ať už jsme byli na zemědělské výstavě, v zasedačce místních odborů nebo na verandě u někoho na farmě. Jak mi lidé vyprávěli o svých rodinách nebo zaměstnáních. Jak byli skromní a pohostinní. S jakým zápalem fandili basketbalovému týmu místní střední školy. Jaké nám nabízeli jídlo, pečené kuře a fazole a domácí želatinové košíčky. Slyšel jsem v nich jako ozvěnou své prarodiče, maminku, Michellinu mámu i jejího tátu. Stejné hodnoty. Stejné naděje a sny.

Jakmile se mi narodily děti, vyjížděli jsme na tyto výpravy čím dál méně. Ale ten prostý, neustále se opakující dojem už ve mně zůstal. Uvědomil jsem si, že dokud si zůstanou občané v mém chicagském okrsku a v okrscích na jihu státu navzájem cizí, naše politika se nikdy opravdu nezmění. Vždycky bude pro politiky příliš jednoduché posilovat stereotypy, které staví černé proti bílým, přistěhovalce proti usedlíkům, zájmy venkova proti zájmům města.

Naopak kdyby nějaká kampaň dokázala zpochybnit stávající politické předpojatosti ohledně toho, jak jsme jako národ rozdělení, pak by se možná přece jen dala mezi jeho občany vybudovat nová úmluva. Zavedení hráči by už nemohli poštvávat jednu skupinu proti druhé. Zákonodárci by nebyli až tak úzce vázáni zájmy svých voličů – ani zájmy vlastními. Média by to možná zaregistrovala a probírala problémy nikoliv podle toho, která strana sporu uspěla či neuspěla, ale podle toho, jestli bylo dosaženo našich společných cílů.

Neusiloval jsem nakonec právě o něco takového – o politiku, která by překlenula rasové, etnické a náboženské rozdíly, a svázala i mnoho pramenů mého vlastního života? Možná jsem nebyl úplně realista, možná byly tyto příkopy příliš hluboké. Ale ať jsem se snažil sám sebe přesvědčit sebevíc, nemohl jsem se zbavit dojmu, že na to, abych se vzdal svých nejhlubších přesvědčení, je ještě příliš brzy. I když jsem se snažil si namluvit, že jsem s politickou kariérou víceméně skončil, v hloubi duše jsem cítil, že nejsem připraven pustit ji k vodě.

Čím víc jsem o budoucnosti přemýšlel, tím jasněji jsem chápal jedno: taková konsenzuální politika, jakou jsem si představoval, se na kandidaturu do Kongresu nehodí. Šlo o strukturní problém, o to, jak jsou narýsovány hranice okrsků: v drtivě černošském okrsku, jako byl ten můj domovský, v komunitě, kterou dlouhodobě sužovala diskriminace a lhostejnost, museli politici obstát ve zkoušce vymezené většinou rasovými kritérii, a stejně tak tomu bylo v mnoha bělošských okrscích na venkově, kde měli lidé pocit, že na ně všichni zapomněli. Jak účinně se postavíš těm, kdo nejsou jako my, ptali se voliči, těm, kteří nás jen využívají a dívají se na nás spatra?

I s tak úzkou voličskou základnou mohl člověk něco změnit, s odslouženými lety mohl pro své voliče obstarat lepší služby, rozjet v domovském okrsku jeden dva velké projekty a díky spolupráci se spojenci se pokoušet ovlivnit celostátní debatu. Ale na odbourání politických bariér, kvůli nimž bylo tak obtížné poskytnout zdravotní péči těm, kteří ji potřebovali nejvíc, nebo zajistit chudým dětem lepší školy či dospělým práci v místech, kde žádná nebyla – stejných bariér, s nimiž Bobby Rush zápolil den co den –, to nestačilo.

Uvědomil jsem si, že abych tím vším otřásl, potřebuju oslovit co možná nejširší publikum a promlouvat pak jeho jménem. A nejlepší způsob, jak toho dosáhnout, byl kandidovat na celostátní úrovni – třeba do amerického Senátu.

Když o své drzosti – doslova nestydatosti – ucházet se o křeslo v Senátu, byť jsem před nedávnem utrpěl zdrcující porážku, přemýšlím dnes, těžko mohu pominout možnost, že jsem prostě jen potřeboval další dávku, jako alkoholik, který si zdůvodňuje, proč si musí dát ještě poslední drink. Až na to, že já to tak necítil. Naopak, když jsem tu myšlenku přemílal v hlavě, naprosto jasně jsem si uvědomoval jednu věc – ne že vyhraju, ale že vyhrát můžu, a jestli opravdu vyhraju, mohl bych dosáhnout velkých změn. Viděl jsem to, cítil jsem to, jako running back na fotbalovém hřišti, který zahlédne v základním rozestavení soupeře škvíru a ví, že jestliže k ní rychle doběhne a prorazí ji, už mu před koncovou zónou nebude stát nic v cestě. Zároveň jsem si ale uvědomoval i druhou věc: jestli neuspěju, bude na čase z politiky odejít – a pokud tomu dám všechno, co ve mně je, budu moct odejít bez lítosti.

V průběhu roku 2002 jsem si začal potichu oťukávat terén. Při pohledu na illinoiskou politiku jsem si uvědomoval, že zvolení málo známého černého státního zákonodárce do amerického Senátu není až tak za vlasy přitažená představa. Pár Afroameričanů už na celostátní funkci dosáhlo, mimo jiné bývalá senátorka Carol Moseley Braunová, nadaná, ale nevypočitatelná politička, jejíž vítězství uchvátilo celou zemi, než si sama pošramotila pověst řadou škraloupů, v nichž šlo o finanční etiku. Oproti tomu republikán, který ji nakonec porazil, Peter Fitzgerald, byl movitý bankéř, jenž byl pro své ostře konzervativní názory poměrně nepopulární po celém Illinois, které se stále více klonilo k demokratům.

Začal jsem tím, že jsem vše probral s trojicí kamarádů ze senátu, s nimiž jsem hrával poker – s demokraty Terrym Linkem, Dennym Jacobsem a Larrym Walshem. Chtěl jsem zjistit, jestli bych měl v bělošských dělnických a venkovských enklávách, které zastupovali, šanci na úspěch. Podle toho, co viděli na mých vyjížďkách, dospěli k názoru, že ano, a všichni přislíbili, že moji případnou kandidaturu podpoří. Totéž mi slíbila řada bílých progresivních zastupitelů z chicagských čtvrtí na břehu Michiganského jezera i hrstka nezávislých hispánských zákonodárců. Zeptal jsem se Jesseho mladšího, jestli sám nemá zájem kandidovat, on prohlásil, že ne, a dodal, že je připraven mě podpořit. Bodrý Danny Davis, třetí černošský zástupce za Illinois v Kongresu, se přidal také. (Bobbymu Rushovi jsem nedostatek nadšení mohl vyčítat jen stěží.)

Nejdůležitější byl pro mě v tuto chvíli Emil Jones, který se měl co nevidět stát předsedou illinoiského senátu, a tudíž jedním ze tří nejmocnějších politiků ve státě. Na schůzce v jeho kanceláři jsem zdůraznil, že v současnosti neslouží v Senátu ani jeden Afroameričan a že politické priority, za něž jsme bojovali ve Springfieldu, by si rozhodně zasloužily zastánce i ve Washingtonu. Dodal jsem, že jestli dopomůže tomu, aby se do Senátu dostal jeden z jeho lidí, určitě tím ve Springfieldu naštve pár bílých republikánů ze staré gardy, kteří si ho – jak to sám cítil – nikdy dostatečně nevážili. Tento argument se mu obzvlášť líbil.

Na Davida Axelroda jsem šel odjinud. Coby mediální poradce, který dřív pracoval jako novinář a mezi jehož klienty patřili Harold Washington, bývalý senátor Paul Simon a starosta Richard M. Daley, se Axelrod zvaný Axe proslavil po celé Americe, byl totiž chytrý, ostrý a uměl to s televizními spoty. Obdivoval jsem, co má za sebou, a věděl jsem, že když ho budu mít v týmu, získá tím moje rodící se volební kampaň na důvěryhodnosti nejen v Illinois, ale také u sponzorů a komentátorů napříč celou zemí.

Tušil jsem ale také, že bude oříšek ho přesvědčit. „Jistou šanci byste měl,“ řekl mi, když jsme se jednoho dne sešli na oběd v bistru ve čtvrti River North. Axelrod mě dřív jako jeden z mnoha varoval, abych se nepouštěl do křížku s Bobbym Rushem. Zdatně se zakusoval do sendviče a přitom mi vykládal, že si další porážku nemůžu dovolit. A byl na pochybách, jestli kandidát, jehož jméno se rýmuje s „Usáma“, může získat na jihu Illinois nějaké hlasy. Navíc ho už oslovili přinejmenším dva další potenciální kandidáti do Senátu – státní finanční kontrolor Dan Hynes a multimilionář a investiční manažer Blair Hull. Oba měli podle všeho mnohem větší šanci na vítězství, takže kdyby mě vzal jako klienta, jeho agenturu by to pravděpodobně stálo značnou sumu.

„Počkejte, až odejde do důchodu Rich Daley, a pak kandidujte na starostu,“ prohlásil nakonec a utřel si z kníru hořčici. „To je jistější sázka.“

Měl samozřejmě pravdu. Ale já nehodlal hrát konvenční politickou hru. A v Axeovi jsem vycítil – pod všemi těmi daty z průzkumů, strategickými komuniké a debatními tématy, což byly jeho hlavní pracovní nástroje – někoho, kdo se považuje za víc než jen najatého experta, někoho, kdo by mohl být spřízněnou duší. Než abych s ním rozebíral zákonitosti kampaně, pokusil jsem se chytit ho za srdce.

„Přemýšlel jste někdy o tom, jak JFK nebo Bobby Kennedy dokázali vyhmátnout, co je v lidech nejlepší?“ zeptal jsem. „Nebo uvažoval jste někdy o tom, jaký to musel být pocit, pomoct Lyndonu Johnsonovi prosadit zákon o volebních právech nebo Fredericku Rooseveltovi zákon o sociálním pojištění, a vědět, že jste právě pomohl zlepšit život miliónům lidí? Politika nemusí být to, co si o ní lidi myslí. Může být i něčím víc.“

Axe pozvedl impozantní obočí a zkoumavě se mi zadíval do tváře. Muselo mu být jasné, že se nesnažím přesvědčit jenom jeho, přesvědčoval jsem i sám sebe. O pár týdnů později mi zavolal a oznámil, že to probral se svými obchodními partnery i svojí ženou Susan a že se rozhodl, že mě jako klienta vezme. Než jsem mu stačil poděkovat, dodal jednu podmínku.

„Váš idealismus je strhující, Baracku… ale pokud neseženete pět miliónů dolarů, abyste ho předvedl lidem v televizi, nemáte šanci.“

Poté jsem konečně vycítil, že můžu otestovat situaci u Michelle. Pracovala teď jako výkonná ředitelka pro komunitní záležitosti ve fakultní nemocnici Chicagské univerzity, kde měla volnější pracovní dobu, ale pořád musela své náročné pracovní povinnosti prokládat vyzvedáváním děvčat ze školy a jejich odvážením na návštěvy ke kamarádkám. Takže jsem byl lehce překvapený, když mi namísto odpovědi „Ani náhodou, Baracku!“ navrhla, abychom to probrali s několika nejbližšími známými, mimo jiné s Martym Nesbittem, úspěšným podnikatelem, jehož manželka, doktorka Anita Blanchardová, pomohla na svět oběma našim holčičkám, a taky s Valerií Jarrettovou, geniální advokátkou s vlivnými známostmi, která dřív působila na odboru územního rozvoje na chicagské radnici, a Michellinou šéfovou, která pro nás byla něco jako starší sestra. Tehdy jsem ještě nevěděl, že se Michelle s Martym a Valerií předem spojila a dala jim za úkol, aby mi můj bláhový nápad rozmluvili.

Sešli jsme se u Valerie, v jejím bytě v Hyde Parku, a během dlouhé pozdní snídaně jsem jim vysvětloval, jak si to celé představuju, načrtával scénáře, jak získat demokratickou nominaci, a odpovídal na otázky, čím se bude tato kandidatura lišit od té předchozí. Michelle jsem nenalhával nic o tom, jak málo budu doma. Ale je to naposled, sliboval jsem, buď vyhraju, nebo to balím; jestli tentokrát neuspěju, s politikou nadobro končím.

Když jsem domluvil, Valerii i Martyho jsem přesvědčil, nepochybně k Michellině nelibosti. Pro ni to nebyla otázka strategie, bez ohledu na to, že představa další kampaně ji lákala asi stejně jako čištění kořenového kanálku. Nejvíc ji trápil dopad na naše rodinné finance, které se ještě úplně nevzpamatovaly z mého předešlého pokusu. Připomněla mi, že splácíme studentské půjčky, hypotéku a dluh na kreditní kartě. Ještě jsme ani nezačali šetřit děvčatům na vysokou, a navíc budu muset kvůli kandidatuře do Senátu přerušit právnickou praxi, abych se vyvaroval střetu zájmů, což nám příjem sníží ještě víc.

„Jestli prohraješ, budeme v dluzích až po krk,“ řekla mi. „A co když vyhraješ? Jak asi udržíme dvě domácnosti, jednu ve Washingtonu a druhou v Chicagu, když teď horko těžko zvládáme jednu?“

Na to jsem měl připravenou odpověď. „Jestli vyhraju, zlato,“ prohlásil jsem, „přitáhne to pozornost celé země. Budu jediný Afroameričan v Senátu. Když budu známější, můžu napsat další knihu, ta se bude skvěle prodávat, a my tím pokryjeme všechny extra výdaje.“

Michelle se úsečně zasmála. Na první knize jsem sice nějaké peníze vydělal, ale ani zdaleka se to neblížilo výlohám, které jsem se nyní chystal na rodinu uvalit. Moje žena to viděla tak – a stejně by to podle mě viděla většina lidí –, že nenapsaná kniha není kdovíjaký finanční plán.

„Jinými slovy,“ pronesla, „ty mi teď říkáš, že máš v kapse pár kouzelných fazolí. Máš pár kouzelných fazolí, které zasadíš, a přes noc z nich vyroste až do nebes obrovský stonek, ty po něm vylezeš, zabiješ obra, který tam v oblacích žije, a přineseš domů husu, co snáší zlatá vejce. Je to tak?“

„Tak nějak,“ odvětil jsem.

Michelle zavrtěla hlavou a zadívala se z okna. Oba jsme věděli, o co ji žádám. O další nabourání našeho života. O další riskantní podnik. O další krok směrem k něčemu, co chci já, a ona o to vážně nestojí.

„Je to naposled, Baracku,“ prohlásila. „Naposled. Ale nečekej, že ti budu v kampani pomáhat. Vlastně ani moc nepočítej s mým hlasem.“

Jako kluk jsem se někdy díval, jak se dědeček snaží prodávat životní pojištění přes telefon – když z našeho bytu v devátém patře honolulského činžáku volal večer úplně cizím lidem, ve tváři se mu zračilo utrpení. V prvních měsících roku 2003 jsem se často přistihl, že na něj myslím – sedával jsem totiž u psacího stolu ve střídmě vybaveném ústředí své právě zahájené senátní kampaně, pod plakátem, na kterém se Muhammad Ali vítězně tyčil nad poraženým Sonnym Listonem, a snažil jsem se vyhecovat k tomu, abych zavolal dalšímu případnému sponzorovi.

Kromě Dana Shomona a Kentučana jménem Jim Cauley, kterého jsme si najali jako vedoucího kampaně, se náš tým skládal převážně z mladých lidí kolem pětadvaceti, kdy placená byla jen polovina z nich – a z té ještě dva studovali na vysoké. Obzvlášť líto mi bylo mého osamělého fundraisera, který byl zaměstnán na plný úvazek a musel mě nutit, abych zvedal telefon a usiloval o sponzorské dary.

Zlepšil jsem se jako politik? To jsem nedokázal říct. V prvním oficiálním panelu s kandidáty v únoru 2003 jsem byl toporný a nevýrazný, nedokázal jsem svůj mozek vybičovat k tomu, aby formuloval úhledné fráze, jaké si tento debatní formát žádá. Ale porážka z rukou Bobbyho Rushe mi poskytla jasný návod, na čem musím zapracovat: musel jsem efektivněji komunikovat s médii, musel jsem se naučit vyjadřovat svoje myšlenky v kompaktních hláškách. Musel jsem vybudovat kampaň, která nebude až tak o programových prohlášeních, jako spíš o osobním spojení s voliči. A musel jsem sehnat peníze – spoustu peněz. Zadali jsme si řadu průzkumů, které podle všeho potvrzovaly, že můžu vyhrát, ale jen když se dokážu zviditelnit pomocí nákladných televizních spotů.

A přesto – zatímco moji kandidaturu na post kongresmana jako by někdo proklel – moje kandidatura do Senátu probíhala jedna radost. V dubnu senátor Peter Fitzgerald oznámil, že nebude usilovat o znovuzvolení. Carol Moseley Braunová by demokratickou nominaci na své bývalé křeslo pravděpodobně získala, z nevysvětlitelného důvodu se však rozhodla, že bude raději kandidovat do prezidentského úřadu, a souboj o nominaci se doširoka otevřel. V primárkách jsem proti šesti dalším demokratům posbíral oficiální podporu od odborů i populárních členů demokratického klubu v illinoiském kongresu, a posiloval tak svou pozici v jižních a liberálních oblastech. S pomocí Emila Jonese a demokratické většiny v illinoiském senátu jsem prorazil cestu řadě legislativních návrhů, od zákona, který vyžadoval, aby se výslechy v případě hrdelních zločinů s možným trestem smrti nahrávaly na video, až po rozšíření slev na dani z příjmu, a upevnil si tak renomé výkonného zákonodárce.

V můj prospěch se začala přiklánět i politická atmosféra v celé zemi. V říjnu roku 2002, ještě předtím, než jsem svoji kandidaturu oznámil, jsem dostal pozvání, abych vystoupil na protiválečné demonstraci v centru Chicaga a promluvil proti bezprostředně hrozící americké invazi do Iráku. Pro budoucího kandidáta do Senátu to bylo ožehavé politické téma. Axe i Dan byli svorně toho názoru, že jasný a jednoznačný postoj proti válce mi v demokratických primárkách pomůže. Jiní mě varovali, že vzhledem k převažujícím náladám ve společnosti po 11. září (celostátní průzkumy v té době ukazovaly, že až 67 % Američanů vojenský zásah proti Iráku schvaluje), jakož i vzhledem k pravděpodobnosti, že válečné tažení bude mít alespoň v krátkodobém ohledu úspěch, a taky kvůli mému už tak dost provokativnímu jménu a původu může odpor vůči válce moji kandidaturu výrazně poškodit.

„Nakopat někomu prdel, to má Amerika ráda,“ varoval mě kamarád.

Den nebo dva jsem nad tou otázkou přemítal a došel jsem k názoru, že tohle je moje první zkouška: povedu takovou kampaň, jakou jsem si slíbil? Naťukal jsem si krátký proslov, na pět šest minut, a spokojený s výsledkem, který upřímně odrážel mé názory, jsem se odebral na kutě, aniž bych ho poslal týmu k posouzení. V den konání demonstrace se na nevelkém Federálním náměstí sešlo víc než tisíc lidí a jako hlavní hvězda měl promluvit Jesse Jackson. Byla zima, fičel prudký, nárazový vítr. Když mě představili jménem, ozval se chabý potlesk, tlumený ještě palčáky a rukavicemi, a já přistoupil k mikrofonu.

„Dovolte mi, abych na úvod prohlásil, že i když tato demonstrace byla ohlášena jako protiválečná, stojím tu před vámi jako někdo, kdo není za všech okolností proti válce.“

Lidé v davu ztichli, netušili, kam tím mířím. Mluvil jsem o prolité krvi, díky níž se zachovala Unie a nanovo zrodila svoboda, o tom, jak jsem hrdý na dědečka, který po útoku na Pearl Harbor dobrovolně narukoval, o tom, proč jsem podpořil vojenský zásah v Afghánistánu, a o své vlastní ochotě pozvednout zbraň, abych zabránil dalšímu 11. září. „Nejsem proti všem válkám,“ řekl jsem. „Jsem ale proti hloupé válce.“ Dále jsem prohlásil, že Saddám Husajn nepředstavuje pro Spojené státy ani jejich sousedy bezprostřední hrozbu a že „i úspěšná válka proti Iráku si vyžádá americkou okupaci blíže neurčeného trvání, s blíže neurčenými náklady a blíže neurčenými následky“. Svůj proslov jsem ukončil návrhem, že jestli chce prezident Bush s někým bojovat, měl by dotáhnout do konce tažení proti al-Káidě, přestat podporovat represivní režimy a zbavit Ameriku závislosti na blízkovýchodní ropě.

Šel jsem si sednout. Lidé v davu křičeli nadšením. Když jsem z náměstíčka odcházel, měl jsem za to, že moje postřehy nebudou víc než jen poznámkou pod čarou. Ve zprávách se o mé účasti na demonstraci prakticky nikdo nezmínil.

Jen několik měsíců poté, co vojenská koalice vedená Spojenými státy zahájila bombardování Bagdádu, se začali demokraté obracet proti válce. Jak narůstaly počty obětí a stupňoval se chaos, jali se novináři klást otázky, které měly zaznívat od samého počátku. Vzedmutí širokého aktivismu zdola vyneslo do centra pozornosti málo známého vermontského guvernéra Howarda Deana, který poté v prezidentských volbách roku 2004 kandidoval například proti Johnu Kerrymu, jenž dříve válku v Iráku svým hlasem podpořil. Můj krátký projev na protiválečné demonstraci působil najednou jasnozřivě a začal kolovat na internetu. Mladí členové mého týmu mi museli vysvětlovat, jak sakra souvisí „blogy“ a „MySpace“ s náhlým přílivem nových dobrovolníků a nárůstem finančních darů od jednotlivců.

Jako kandidát jsem si volební kampaň užíval. V Chicagu jsem se každou sobotu vrhal do národnostních čtvrtí – mexických, italských, indických, polských, řeckých –, jedl a tančil s místními, chodil v jejich průvodech, líbal děti a objímal se s babičkami. Každou neděli byste mě zastihli v černošských kostelech, z nichž některé sestávaly jen ze skrovného průčelí vtěsnaného mezi nehtové studio a fastfood, jiné představovaly rozpínající se megakostely s parkovištěm zvíci několika fotbalových hřišť. Dělal jsem zastávky na předměstích, tu v oblasti North Shore, kde vily tonou v zeleni, tam zas v městečkách na jih a západ od Chicaga, z nichž některá se pro svou chudobu a vybydlené budovy nedala rozeznat od nejdrsnějších chicagských čtvrtí. Jednou za pár týdnů jsem vyrážel na jih – někdy jsem jel sám, ale častěji jsem cestoval s Jeremiahem Posedelem nebo Anitou Deckerovou, dvěma nadanými členy mého týmu, kteří v tamní oblasti vedli mou kampaň.

Když jsem na počátku kampaně hovořil s voliči, většinou jsem s nimi probíral témata, na nichž jsem postavil svoji kandidaturu – že chci ukončit daňové úlevy firmám, které přesouvají provozy do zahraničí, prosazovat obnovitelné zdroje energie nebo zpřístupnit teenagerům studium na vysoké škole. Vysvětloval jsem, proč jsem se stavěl proti válce v Iráku, oceňoval jsem, jak naši vojáci fantasticky slouží vlasti, ale kladl jsem i otázku, proč jsme se pustili do nové války, když jsme ještě nedotáhli do konce tu v Afghánistánu a Usáma bin Ládin je pořád na svobodě.

Postupem času jsem ale začal víc naslouchat. A čím víc jsem naslouchal, tím byli lidé sdílnější. Vyprávěli mi, jaké to je, když vás propustí z práce, ve které jste strávili celý život, nebo když vám banka kvůli nesplacené hypotéce zabaví dům nebo když musíte prodat rodinnou farmu. Vyprávěli mi, jak si nemůžou dovolit zdravotní pojištění a jak někdy pilulky, které jim doktor předepsal, rozlamujou vedví, aby jim léky déle vydržely. Mluvili o mladých, kteří se stěhují pryč z města, protože tam není žádná dobrá práce, nebo kteří museli nechat vysokoškolských studií těsně před promocí, protože si už nemohli dovolit školné.

Z mého standardního proslovu se postupně vytrácely programové postoje a víc se v něm ozývaly tyto různorodé hlasy, sborové volání Američanů ze všech koutů Illinois.

„Já to vidím takhle,“ říkával jsem. „Většina lidí, a je jedno, odkud jsou nebo jak vypadají, chce jednu a tu samou věc. Nechtějí se napakovat. Nečekají, že za ně bude někdo dělat něco, co zvládnou sami.

Čekají ale, že když jsou ochotní pracovat, měli by být schopní najít si práci, ze které uživí rodinu. Čekají, že nezkrachují jen proto, že onemocní. Čekají, že by jejich děti měly mít přístup ke kvalitnímu vzdělání, díky kterému dokážou naskočit do nové ekonomiky, a že by si měli být schopni dovolit studium na vysoké, když zaberou. Chtějí žít v bezpečí před zločinci a teroristy. A říkají si, že poté, co celý život pracovali, by měli být schopní odejít do důchodu s důstojností a úctou.

To je zhruba všechno. Není to moc. A i když nečekají, že za ně vláda všechno vyřeší, až do morku kostí cítí, že by jim mohla pomoct i jen nepatrnou změnou priorit.“

V sále se vždycky rozhostilo ticho a já poté odpověděl na pár otázek. Když bylo setkání u konce, lidé mi přišli po jednom potřást rukou, vzít si nějaké naše propagační letáčky nebo probrat s Jeremiahem, Anitou či naším místním dobrovolníkem, jak by se také mohli zapojit. A já vyrazil do dalšího města s vědomím, že vyprávím pravdivý příběh. Byl jsem přesvědčený, že tato kampaň už není o mně a že jsem se stal pouhým tlumočníkem, díky němuž lidé možná rozpoznají hodnotu a důležitost svých příběhů a budou je navzájem sdílet.

Ve sportu i v politice se těžko vystihuje okamžik, kdy chytíte lauf. Ale na začátku roku 2004 jsme ho už chytili. Pod Axeovým vedením jsme natočili dva televizní spoty: v prvním jsem mluvil přímo do kamery a zakončil ho sloganem: „Ano, můžeme.“ (Přišlo mi to kýčovité, ale Axe se okamžitě obrátil k vyšší moci, tedy Michelle, a ta prohlásila, že to „kýčovité není ani trochu“.) Ve druhém vystupovala Sheila Simonová, dcera Paula Simona, oblíbeného bývalého senátora za Illinois, který těsně předtím, než mi měl veřejně vyjádřit podporu, zemřel po operaci srdce.

Pustili jsme spoty do éteru jen čtyři týdny před primárkami. Vzápětí se moje obliba v průzkumech téměř zdvojnásobila. Když mě oficiálně podpořilo pět největších illinoiských deníků, nechal Axe reklamní spoty přestříhat, aby na jejich podporu upozornil, a vysvětlil mi, že černošští kandidáti z podobných projevů sympatií těží většinou víc než běloši. Zhruba ve stejnou dobu se kampaň mého největšího soupeře rozpadla na kusy poté, co média zveřejnila podrobnosti z doposud zapečetěných soudních spisů, v nichž jeho bývalá manželka tvrdila, že byla terčem domácího násilí. V den demokratických primárek, 16. března 2004, jsem mezi sedmi kandidáty zvítězil s téměř 53 % hlasů – což bylo víc než součet hlasů všech ostatních demokratických kandidátů, ale také víc než součet všech hlasů odevzdaných v republikánských primárkách po celém Illinois.

Z onoho večera si pamatuju jenom dvě věci: radostné pištění našich dcer (u dvouleté Sashi možná s lehkým nádechem děsu), když se na oslavném večírku začalo střílet z pistolí na konfety, a jak mi Axelrod nadšeně vypráví, že jsem až na jeden vyhrál ve všech převážně bělošských chicagských obvodech, které byly kdysi centrem rasového odporu vůči Haroldu Washingtonovi. („Harold se na nás dneska shora směje,“ říkal mi.)

Pamatuju si také na druhý den ráno, když jsem po prakticky probdělé noci zamířil na Hlavní nádraží, abych si tam s lidmi dojíždějícími do práce potřásl rukou. Začalo lehce sněžit, padaly vločky velké jako okvětní lístky, a jak mě lidé poznávali a třásli mi rukou, jako by měli všichni na tváři stejný úsměv – jako bychom společně dokázali něco překvapivého.

„Jako když tě vystřelí z děla,“ těmito slovy popisoval Axe několik následujících měsíců a přesně takový jsem měl pocit. Naše kampaň se obratem ocitla v celostátních zprávách, zpravodajské stanice nás žádaly o rozhovor a zastupitelé z celé země nám blahopřáli k vítězství. Nešlo jen o to, že jsme vyhráli, dokonce ani o to, jak nečekaně velký byl nakonec náš náskok; pozorovatele zajímal hlavně způsob, jakým jsme vyhráli, jak to, že jsme získali hlasy napříč všemi demografickými skupinami, a to i od bělochů v jižních a venkovských okresech. Politologové hloubali nad tím, co moje volební kampaň vypovídá o rasových vztazích v Americe – a protože jsem se od počátku vyslovoval proti válce v Iráku, co asi tak vypovídá o tom, kam má namířeno Demokratická strana.

Nemohli jsme si dovolit žádné velké oslavy, prostě jsme uháněli dál. Nabrali jsme do týmu další, zkušenější lidi, včetně vedoucího komunikace Roberta Gibbse, tvrdého a bystrého Alabamana, který dřív pracoval na kampani Johna Kerryho. I když podle průzkumů jsem měl před svým republikánským soupeřem Jackem Ryanem téměř dvacetiprocentní náskok, vzhledem k jeho životopisu jsem si dával pozor, abych náš souboj nebral jako hotovou věc – nejdřív pracoval jako investiční bankéř v bance Goldman Sachs, poté odešel vyučovat hendikepované děti na farní škole a hrany svého velmi konvenčního republikánského programu obrousil díky tomu, že vypadal jako filmový lamač ženských srdcí.

Nic z toho však, naštěstí pro nás, během kampaně nezúročil. V tisku mu vyprášili kožich, když se mě pokusil onálepkovat jako rozhazovačného liberála, který všem zvýší daně, a dokládal to řadou grafů s přestřelenými a naprosto mylnými čísly. Později ho pranýřovali za to, že vyslal mladého asistenta, který mě úporně stíhal s kamerou v ruce, pronásledoval mě i na záchodky a nedal si pokoj, ani když jsem se snažil bavit s Michelle a děvčaty – doufal, že mě přistihne při nějakém přebreptu. Nakonec ho dorazilo, když se novinářům dostaly do rukou dosud nepřístupné dokumenty z jeho rozvodového řízení, v nichž bývalá manželka tvrdila, že ji nutil, aby s ním chodila do sexklubů, a snažil se ji přinutit k souloži před cizími lidmi. Do týdne Ryan kandidaturu vzdal.

Do voleb zbývalo pouhých pět měsíců a já najednou neměl protivníka.

„Řeknu vám jedno,“ prohlásil Gibbs, „až bude po všem, jedeme do Vegas.“

Přesto jsem se dál držel svého zničujícího rozvrhu a často jsem ještě po pracovním dni ve Springfieldu vyrážel do okolních městeček na předvolební mítinky. Zrovna když jsem se z jedné takové akce vracel, zavolali mi lidi z týmu Johna Kerryho a pozvali mě, abych vystoupil jako hlavní řečník na sjezdu Demokratické strany, který se konal na konci července v Bostonu. To, že jsem necítil ani euforii, ani nervozitu, jen vypovídalo o tom, jak naprosto neuvěřitelný rok jsem měl za sebou. Axelrod se nabídl, že dá dohromady pracovní skupinu, která začne připravovat osnovu proslovu, ale já ho odmítl mávnutím rukou.

„Počkejte, prubnu to sám,“ řekl jsem mu. „Vím, co chci říct.“

Několik následujících dnů jsem proslov sepisoval, většinou po večerech, ležel jsem roztažený na posteli ve springfieldském hotelu Renaissance, v pozadí šuměl v televizi basketbalový zápas a já si do zápisníku poznamenával myšlenky. Slova mi naskakovala hbitě, bylo to shrnutí politiky, kterou jsem hledal od prvních let na vysoké, a vnitřních bojů, které mě popostrčily na moji současnou cestu. V hlavě mi zaznívala spousta hlasů: mojí matky, prarodičů i otce, hlasy lidí, s nimiž jsem pracoval jako komunitní koordinátor, i hlasy lidí, se kterými jsem se setkal na mítincích. Přemýšlel jsem o všech, které jsem potkal a kteří měli spoustu důvodů zahořknout a zcyničtět, ale k ničemu takovému nesklouzli a stále usilovali o něco vyššího, stále si navzájem podávali pomocnou ruku. V jednu chvíli jsem si vzpomněl na sousloví, které jsem kdysi slyšel v kázání svého pastora Jeremiaha Wrighta a které tohoto ducha vystihovalo.

Odvaha doufat.

Axe a Gibbs si později vyprávěli historky o tom, jaké zákruty a zádrhele jsme museli překonat, než jsem onoho večera na sjezdu promluvil. Jak jsme si museli vybojovat přidělený čas (z původních osmi minut jsme to ukecali na sedmnáct). Jak mi Axe a jeho šikovný partner John Kupper původní text nepříjemně prokrátili, a tím ho jen vylepšili. Jak jsem letěl do Bostonu zpožděným letadlem, protože senátní zasedání ve Springfieldu se protáhlo až do noci. Jak jsem si poprvé vyzkoušel přednes se čtecím zařízením a můj kouč Michael Sheehan mi vysvětloval, že mikrofony fungují skvěle: „Nemusíte hulákat.“ Jak jsem zuřil, když mi mladý asistent od Kerryho oznámil, že musím z proslovu vypustit jednu svou oblíbenou větu, protože se prezidentský kandidát rozhodl, že si ji upytlačí a použije ve svém projevu. („Jste jen státní senátor,“ připomněl mi ochotně Axe, „a oni vám dali možnost vystoupit před celým národem… myslím, že toho nechtějí tak moc.“) Jak mi Michelle, v krásných bílých šatech, tiskla v zákulisí ruku, láskyplně mi hleděla do očí a říkala: „Hlavně to nezvorej, kamaráde!“ Jak jsme oba vyprskli smíchy, protože když jsme spolu takhle blbli, milovali jsme se nejvíce, a jak mě poté Dick Durbin, dlouholetý senátor za Illinois, uvedl slovy: „Něco vám o tom Baracku Obamovi povím…“

Záznam svého projevu na sjezdu v roce 2004 jsem viděl celý jen jednou. Podíval jsem se na něj sám, dlouho poté, co bylo po volbách, a snažil se pochopit, co se v tom sále tehdy večer odehrálo. Nalíčený vypadám neskutečně mladě a na začátku vidím, že jsem lehce nervózní, místy mluvím příliš rychle nebo příliš pomalu, gestikuluju trochu neobratně, a prozrazuju tak svou nezkušenost.

Pak ale v proslovu nadejde okamžik, kdy chytím tempo. Publikum se spíš ztiší, než aby řičelo nadšením. V následujících letech, za jistých zázračných večerů, jsem se takový okamžik naučil rozeznávat. Cítíte to v těle, proud emocí, které kolují mezi vámi a publikem, jako by se vaše životy najednou navzájem překryly, jako na filmovém pásu, promítají se v čase vpřed i vzad, a hlas se vám téměř láme, protože je na okamžik v hloubi duše cítíte, vidíte je se vším všudy. Napojili jste se na jakéhosi společně sdíleného ducha, na něco, co všichni známe a po čem toužíme – pocit spojení, který všechny rozdíly mezi námi překoná a nahradí je obřím vzedmutím potenciálu –, a jako u všech důležitých věcí víte, že jde o okamžik prchavý a že kouzlo bude záhy zlomeno.

Do toho večera jsem si myslel, že rozumím síle médií. Viděl jsem, jak mě Axelrodovy televizní spoty vystřelily do čela primárek, jak na mě zničehonic troubí a mávají cizí lidé v autech, nebo jak ke mně na ulici přibíhají děti a s velkou vážností mi oznamují: „Já vás viděla v telce.“

Toto však byla publicita jiného řádu – vysílání, které naživo a napřímo zasáhlo milióny lidí a jehož sestřihy poté zhlédly milióny dalších v politických debatních pořadech v televizi nebo na internetu. Když jsem odcházel z pódia, věděl jsem, že se mi projev povedl, a nebyl jsem až tak překvapený, když nás druhý den na nejrůznějších sjezdových akcích vítaly tlačenice lidí. I když byla pozornost, které se mi v Bostonu dostalo, velmi příjemná, považoval jsem ji za okrajovou záležitost. Říkal jsem si, že tihle lidé jsou maniaci, kteří nedělají nic jiného, než že hltají politiku.

Bezprostředně po sjezdu jsme si ale s Michelle a děvčaty naložili věci do obytného vozu a vyrazili na týdenní výlet po jižních oblastech státu, abych voličům dokázal, že se i nadále soustředím na Illinois a že mi nenarostl hřebínek. Jeli jsme po dálnici a za pár minut jsme měli stavět na první zastávce, když vtom Jeremiahovi, oblastnímu manažerovi pro jih, zavolali z předsunutého týmu.

„Jo… jasně… promluvím s řidičem.“

„Co se děje?“ zeptal jsem se, už trochu utahaný z chronického nevyspání a napěchovaného rozvrhu.

„Čekali jsme, že do parku dorazí tak stovka lidí,“ vysvětloval mi Jeremiah, „ale už teď je jich tam nejmíň pět set. Prosí nás, jestli bychom nemohli zpomalit, aby získali čas a mohli ten nápor nějak zvládnout.“

O dvacet minut později jsme zastavili u parku, do kterého se nacpalo snad celé město. Byli tam rodiče s dětmi na ramenou, důchodci usazení ve skládacích židlích a mávající vlaječkami, chlapi v kostkovaných košilích a s farmářskými kšiltovkami, mnozí byli určitě jen zvědaví a přišli se podívat, co je to za rozruch, jiní naopak trpělivě stáli v tichém očekávání. Malia vykoukla z okna a nevšímala si, že se ji Sasha snaží odstrčit stranou.

„Co v tom parku všichni ti lidi dělají?“ ptala se Malia.

„Přišli se podívat na tátu,“ odpověděla Michelle.

„Proč?“

Otočil jsem se ke Gibbsovi, ten jen pokrčil rameny a prohlásil: „Budete potřebovat větší loď.“

Na každé další zastávce nás vítaly davy čtyřikrát nebo pětkrát větší, než jaké jsme viděli kdy předtím. A bez ohledu na to, jak moc jsme si říkali, že zájem opadne a pozornost splaskne, bez ohledu na to, jak moc jsme se snažili obrnit vůči samolibosti, z voleb samotných se stala téměř podružnost. V srpnu republikáni – nedokázali totiž najít místního kandidáta, který by do souboje o křeslo v Senátu naskočil (i když s úmyslem kandidovat veřejně koketoval bývalý trenér Chicago Bears Mike Ditka) – z nepochopitelných důvodů přemluvili konzervativního buřiče Alana Keyese. („Vidíte,“ zahlásil Gibbs s úsměvem od ucha k uchu, „sehnali si vlastního černocha!“) Kromě toho, že měl Keyes bydliště v Marylandu, nepadlo Illinoianům do noty ani to, jak přísně jim kázal o potratech a homosexualitě.

„Ježíš Kristus by Báracka Obámu určitě nevolil!“ provolával Keyes a schválně mi pokaždé zkomolil jméno.

Porazil jsem ho o víc než čtyřicet procentních bodů – největším rozdílem v souboji o Senát v historii státu Illinois.

Večer v den voleb jsme měli zasmušilou náladu, nejen proto, že se ze souboje o Senát stala předem rozhodnutá věc, ale také kvůli celostátním výsledkům. Bush zvítězil nad Kerrym, republikáni si udrželi většinu ve Sněmovně i v Senátu, překvapivě byl poražen dokonce i lídr opozice v Senátu, demokrat Tom Daschle z Jižní Dakoty. Karl Rove, hlavní politický mozek George Bushe, se tetelil radostí a snil o tom, že v obou komorách získají natrvalo většinu republikáni.

A já s Michelle jsme byli vyčerpaní. Někdo z týmu spočítal, že jsem za poslední rok a půl měl přesně sedm dnů volna. Šest týdnů před slavnostní inaugurací v Senátu jsme využili k tomu, abychom obstarali drobné věci v domácnosti, které jsme doposud valně zanedbávali. Odletěl jsem do Washingtonu, abych se seznámil s budoucími kolegy, udělal pohovory s případnými členy týmu a poohlédl se po co možná nejlevnějším bydlení. Michelle se rozhodla, že zůstane s dětmi v Chicagu, kde měla podpůrnou skupinu v podobě příbuzných a přátel, nemluvě o práci, kterou opravdu milovala. I když mi z představy, že budeme žít po většinu roku tři dny v týdnu odděleně, usedalo srdce, nemohl jsem jí tak logické rozhodnutí vyvracet.

Jinak jsme to, co se právě odehrálo, nijak hluboce neprožívali. Vánoce jsme strávili na Havaji s Mayou a bábinkou Toot. Zpívali jsme koledy, stavěli na pláži hrady z písku a dívali se, jak si děvčata rozbalují dárky. Jeden květinový věnec lei jsem hodil do moře na ostrohu, kde jsme se sestrou rozprášili matčin popel, a druhý jsem položil na Pacifickém národním pamětním hřbitově, kde leží dědeček. Po Novém roce jsem s celou rodinou odletěl do Washingtonu. Večer před mojí inaugurací se Michelle připravovala v ložnici našeho hotelového apartmá na uvítací večeři pro nové členy Senátu, když vtom mi zavolala moje nakladatelská redaktorka. Díky projevu na sjezdu se moje znovuvydaná kniha, do té doby celé roky rozebraná, vyhoupla na vrchol žebříčku bestsellerů. Redaktorka mi volala, aby mi k tomuto úspěchu poblahopřála a také aby mi oznámila, že pro mě má smlouvu na novou knihu, tentokrát s naprosto fantastickou zálohou.

Poděkoval jsem jí a zavěsil právě ve chvíli, kdy Michelle vyšla z ložnice ve třpytivých večerních šatech.

„Vypadáš nádherně, mami,“ oznámila jí Sasha. Michelle pro děvčata vykroužila piruetu.

„Tak jo, chovejte se tady slušně,“ řekl jsem jim, políbil je a rozloučil se s Michellinou maminkou, která nám ten večer hlídala. Kráčeli jsme už po chodbě k výtahu, když vtom se Michelle zničehonic zastavila.

„Zapomnělas něco?“ zeptal jsem se.

Podívala se na mě a nechápavě zavrtěla hlavou. „Nemůžu uvěřit, že ti to vážně vyšlo. Kampaň, knížka, prostě všechno.“

Přikývl jsem a políbil ji na čelo. „Kouzelný fazole, zlato. Kouzelný fazole.“

Pro novopečeného senátora je ve Washingtonu obvykle největší výzvou přesvědčit lidi, aby věnovali pozornost tomu, co dělá. Já nakonec čelil opačnému problému. Vzhledem k mému postavení čerstvě zvoleného senátora nabýval humbuk, který mě obklopoval, až komických rozměrů. Novináři na mně neustále vyzvídali, co mám v plánu, a nejčastěji se mě ptali, jestli mám v úmyslu kandidovat na prezidenta. Když se mě jeden reportér v den slavnostní inaugurace zeptal: „Jak vnímáte své místo v dějinách?“ rozesmál jsem se a vysvětlil mu, že jsem do Washingtonu právě dorazil, co do odsloužených let jsem v Senátu na 99. místě, ještě jsem ani jednou nehlasoval a vůbec nevím, kde jsou v Kapitolu záchody.

Nehrál jsem si na ostýchavku. Už ze samotné kandidatury jsem měl pocit, že si dávám přemrštěný cíl. Teď jsem byl rád, že jsem se do Senátu dostal, a nemohl jsem se dočkat, až se pustím do práce. Abychom zmírnili všechna přehnaná očekávání, vzali jsme si s týmem příklad z Hillary Clintonové, která s velkými ovacemi nastoupila do Senátu před čtyřmi lety a díky píli, věcnosti a pozornosti věnované svým voličům si vybudovala vysoké renomé. Nechtěl jsem být koněm plemenným, ale tažným.

A na realizaci této strategie se nikdo nehodil povahově víc než můj nový vedoucí kanceláře Pete Rouse. Bylo mu téměř šedesát, šedivěly mu vlasy a postavu měl jako panda. V Kapitolu pracoval skoro třicet let. Pro jeho zkušenosti – naposled dělal vedoucího kanceláře u Toma Daschleho – a rozsáhlou síť známostí po celém městě o něm lidé laskavě mluvili jako o 101. senátorovi. Na rozdíl od stereotypního washingtonského politického aparátníka byl Pete alergický na světla reflektorů a pod legračně nevrlým zevnějškem skrýval téměř stydlivou povahu, což do jisté míry vysvětlovalo jeho dlouholeté staromládenectví i slepou lásku, jakou choval ke svým kočkám.

Přesvědčit Petea, aby se ujal úkolu zřídit kancelář takovému zelenáči, si vyžádalo značné úsilí. Prohlásil, že mu nedělá starosti ani tak mnohem nižší služební postavení, jako spíš představa, že nebude mít dost času, aby všem mladým asistentům, kteří byli nyní v důsledku Daschleho porážky bez práce, pomohl najít nějaké zaměstnání.

Pro tuto svoji neochvějnou slušnost a charakternost, jakož i pro své znalosti byl Pete darem z nebes. A na základě jeho pověsti jsem pak dokázal do své kanceláře nabrat špičkové odborníky. Kromě Roberta Gibbse jako vedoucího komunikace jsme do funkce vedoucího legislativní sekce naverbovali washingtonského matadora Chrise Lua, jako poradce pro zahraniční politiku jsme najali Marka Lipperta, bystrého mladého námořního záložníka, a jako vedoucí harmonogramu Alyssu Mastromonacovou, hlavní asistentku v rámci prezidentské kampaně Johna Kerryho, jejíž dětský obličej zastíral bezkonkurenční talent na organizování akcí a řešení nečekaných situací. Nakonec jsme do týmu přibrali ještě přemýšlivého, pohledného třiadvacetiletého mladíka Jona Favreaua. Favs, jak se mu začalo později říkat, také spolupracoval na Kerryho prezidentské kampani a podle Gibbse i Rouseho představoval naprostou jedničku mezi pisateli proslovů.

„Neviděl jsem se s ním už někde?“ zeptal jsem se Gibbse po pohovoru.

„Jo jo… to je ten kluk, co nám přišel na sjezdu oznámit, že vám Kerry šlohne tamtu větu.“

Stejně jsem ho najal.

Pod Peteovým dohledem jsme s týmem zřídili kanceláře ve Washingtonu, Chicagu a několika městech na jihu Illinois. Abychom zdůraznili, že se soustředíme hlavně na naše voliče, sestavila Alyssa ambiciózní plán besed po celém Illinois – během prvního roku jich mělo být třicet devět. Zavedli jsme přísné pravidlo, že nevystupujeme v nedělních televizních debatách a vyhýbáme se celostátnímu tisku, a naopak jsme věnovali pozornost illinoiským deníkům a místním televizním stanicím. A co bylo ze všeho nejdůležitější, Pete zavedl propracovaný systém, jak zpracovávat poštu a žádosti voličů, trávil hodiny s mladými asistenty a stážisty, kteří pracovali v poštovní sekci, s posedlostí redigoval jejich odpovědi a kontroloval, zda se vyznají ve všech federálních agenturách, které se zabývají ztracenými šeky na sociální zabezpečení, přerušenou výplatou dávek pro válečné veterány nebo půjčkami od vládní Správy malých podniků.

„Lidem se možná nebude líbit, jak v Senátu hlasujete,“ říkával Pete, „ale nikdy vás nebudou moct osočit z toho, že jste jim neodpověděl na dopis!“

Jakmile byl chod kanceláře v dobrých rukou, mohl jsem se po většinu času soustředit na studium zásadních témat a seznamovat se s kolegy senátory. Úkol mi ulehčoval velkorysý dlouholetý senátor za Illinois Dick Durbin, přítel a žák Paula Simona a jeden z nejnadanějších diskutérů v Senátu. V kultuře, kde se nosí velká ega a kde se senátorům obecně příliš nepozdává, když mladý kolega okupuje stránky novin častěji než oni, mi byl Dick Durbin spolehlivým pomocníkem. Představoval mě v jednacích sálech, trval na tom, aby naše týmy sdílely společné zásluhy za nejrůznější illinoiské projekty, a zachovával si trpělivost a dobrou náladu, když návštěvníci při čtvrtečních snídaních s voliči, které jsme svorně pořádali, prosili většinu času o společnou fotku se mnou nebo o můj autogram.

Totéž platilo pro demokrata Harryho Reida, nového lídra senátní opozice. Harryho cesta do Senátu byla přinejmenším stejně nepravděpodobná jako ta moje. Narodil se v nevadském městečku Searchlight do naprosté chudoby horníkovi a pradleně a dětství prožil v chatrči bez vodovodu a telefonu. Bůhvíjak se mu podařilo prodrat až na vysokou, na právnickou fakultu Univerzity George Washingtona, a aby mohl zaplatit školné, vydělával si mimo výuku jako uniformovaný policista v policejní jednotce při Kapitolu. Bez vyzvání oznamoval, že má v sobě pořád zaťatého bojovníka.

„Víš, Baracku, jako kluk jsem boxoval,“ řekl mi tím svým šeplavým hlasem, když jsme se seznámili. „A moc dobrej jsem na to nebyl. Nebyl jsem silnej a udělanej. Ale měl jsem dvojí výhodu. Uměl jsem inkasovat rány. A nevzdával jsem se.“

Pocit překonaných protivenství nejspíš vysvětloval, proč jsme si s Harrym i přes věkový rozdíl a rozdílné zkušenosti padli do oka. Nedával příliš najevo emoce a vlastně měl znepokojivý zvyk vynechávat při rozhovoru, hlavně při telefonování, běžné zdvořilosti. Často jste zjistili v půlce věty, že vám už zavěsil. Ale stejně jako mi v illinoiském zákonodárném sboru pomáhal Emil Jones, i Harry Reid dělal víc, než musel, myslel na mě, když došlo na přidělování míst ve výborech, a informoval mě o všem, co se v Senátu děje, bez ohledu na moje nízké postavení.

Vlastně se zdálo, že je zde taková kolegialita normou. Senátní matadoři, Ted Kennedy a Orrin Hatch, John Warner a Robert Byrd, Dan Inouye a Ted Stevens, ti všichni se přátelili s kolegy z druhé strany a spolupracovali s nimi s nenucenou důvěrou, která je, jak jsem zjistil, pro generaci dozrávající po druhé světové válce typická. Mladší senátoři se už tak často se svými protějšky nestýkali a přicházeli do Senátu s vyhrocenějším ideologickým postojem, který byl charakteristický pro Sněmovnu reprezentantů po éře Newta Gingriche. Ale i s těmi nejkonzervativnějšími členy Kongresu jsem často našel společné téma: například Tom Coburn z Oklahomy, oddaný křesťan a v otázce vládních výdajů zatvrzelý skeptik, se stal mým opravdovým a pozorným přítelem a naše týmy spolupracovaly na opatřeních, která měla u vládních nákupů zvýšit transparentnost a omezit plýtvání.

V mnoha ohledech jsem měl během prvního roku v Senátu pocit, že prožívám reprízu svých prvních let v illinoiském státním orgánu, i když zde byly v sázce větší věci, světla reflektorů byla ostřejší a lobbisté školenější v tom, jak zájmy svých klientů odít do hávu vznešených principů. Na rozdíl od státního zákonodárného sboru, kde mnohým senátorům stačilo příliš nevystrkovat hlavu a často ani nevěděli, co se vůbec děje, byli moji noví kolegové v obraze a také se nestyděli se svým názorem vystoupit, kvůli čemuž se schůze výborů táhly donekonečna a já náhle začal soucítit s těmi, kteří museli přetrpět mé rozvláčné rozmluvy na právnické fakultě a ve Springfieldu.

V opozici jsme s kolegy demokraty neměli v tom, které návrhy zákonů se vynoří z výborů a dostanou do hlasování v Senátu, příliš velké slovo. Sledovali jsme, jak republikáni předkládají návrhy rozpočtů, v nichž se nedostávalo financí na vzdělání, nebo osekávají ekologické regulace, a kromě protestních proslovů před převážně prázdným sálem a upřeným pohledem kamer neziskové veřejnoprávní stanice C-SPAN jsme mohli cítit jenom bezmoc. Opakovaně jsme prožívali muka při hlasování, která neměla za úkol prosadit nějakou programovou iniciativu, nýbrž podrazit demokratům nohy a získat tak munici pro nadcházející volební kampaň. Stejně jako v Illinois, i zde jsem se snažil ze všech sil ovlivnit politické programy na okraji zájmu a prosazoval jsem neokázalá, nadstranická opatření – zajišťující například ochranu proti případné pandemii nebo obnovení dávek pro jistou kategorii illinoiských válečných veteránů.

I když byla práce v Senátu v jistých ohledech velmi ubíjející, její pomalejší tempo mi vyhovovalo. Jako jeden z nejmladších členů sboru a se sedmdesátiprocentní podporou doma v Illinois jsem věděl, že si můžu dát načas. V jednu chvíli jsem si říkal, že bych se mohl ucházet o post guvernéra, nebo ano, dokonce i prezidenta – vedlo mě k tomu přesvědčení, že ve výkonné funkci budu mít větší šanci formovat politickou agendu. Ale zatím jsem se ve svých třiačtyřiceti letech na celostátní politické scéně teprve rozkoukával a říkal jsem si, že mám na všechno moře času.

Ještě lepší náladu jsem měl ze zlepšení situace na domácí frontě. Kromě případů špatného počasí mi let z Washingtonu do Chicaga nezabral déle než jízda z Chicaga do Springfieldu. A jak už jsem byl jednou doma, neměl jsem tolik práce a nebyl jsem duchem tak mimo, jako když jsem vedl volební kampaň nebo se snažil ukočírovat tři zaměstnání, takže jsem měl víc času odvézt Sashu v sobotu na hodiny tance nebo přečíst Malii před spaním kapitolu z Harryho Pottera.

Díky lepšímu stavu našich financí jsme se také zbavili spousty stresu. Koupili jsme si nové bydlení, velký, pěkný dům v georgiánském stylu, v Kenwoodu naproti synagoze. Jeden náš rodinný přítel a nadějný šéfkuchař jménem Sam Kass se za rozumnou cenu uvolil, že nám bude obstarávat nákupy a vařit zdravá jídla, která nám vydrží celý týden. Mike Signator – vysloužilý manažer elektráren Commonwealth Edison, který nám při kampani pomáhal jako dobrovolník – se rozhodl, že zůstane na částečný úvazek jako můj řidič, a stal se v podstatě členem naší rodiny.

A co bylo nejdůležitější, když jsme teď měli finančně krytá záda, souhlasila moje tchyně Marian s tím, že si sníží úvazek v práci a pomůže nám postarat se o děvčata. Všem nám tím ulehčila život, byla totiž moudrá, vtipná a pořád dost mladá na to, aby se honila za čtyřletou a sedmiletou vnučkou. Náhodou také milovala svého zetě, a kdykoliv jsem přišel pozdě, nadělal někde svinčík či jinak nesplňoval očekávání, povstala na mou obranu.

Díky její výpomoci jsme získali s Michelle tu trochu času navíc pro sebe, která nám tak dlouho chyběla. Víc jsme se smáli a znovu jsme si připomněli, že jsme si navzájem nejlepšími kamarády. Kromě toho nás ale překvapilo, jak málo nás naše nové životní okolnosti změnily. Pořád jsme byli peciválové, vyhýbali jsme se nablýskaným večírkům a sešlostem, na kterých si člověk buduje kariéru, protože jsme se nechtěli vzdát večerů s děvčaty, protože jsme si připadali pitomě, když jsme se museli příliš často někam vyparádit, a protože Michelle, odjakživa ranní ptáče, už po desáté usínala. Místo toho jsme trávili víkendy jako dřív, já hrál basket nebo bral Maliu a Sashu na bazén kousek od domu, Michelle řešila nutné nákupy v Targetu a organizovala děvčatům návštěvy u kamarádek. Večeřeli jsme nebo odpoledne grilovali s příbuznými či úzkým kroužkem přátel – hlavně s Valerií, Martym, Anitou, Erikem a Cheryl Whitakerovými (dvojicí lékařů, kteří měli děti ve stejném věku jako my), a taky se starším párem Kaye a Wellingtonem Wilsonovými, kterým všichni s láskou říkali „máma Kaye“ a „táta Wellington“ (on dřív pracoval ve vedení jedné menší vysoké školy a nyní byl v důchodu, ona dělala programovou vedoucí v místní nadaci a byla skvělá kuchařka). Seznámil jsem se s nimi při komunitní práci a v Chicagu mi sloužili jako náhradní rodiče.

Tím nechci říct, že jsme s Michelle nemuseli měnit své zvyky. Lidé nás teď poznávali na ulici, a i když nám obecně vyjadřovali podporu, znepokojilo nás, jak jsme zničehonic přišli o anonymitu. Jednou večer, krátce po volbách, jsme šli s Michelle do kina na film Ray, životopisný snímek o Rayi Charlesovi s Jamiem Foxxem v hlavní roli, a byli jsme překvapení, že diváci v okamžiku, kdy jsme vstoupili do sálu, propukli v potlesk. Když jsme šli někdy na večeři, všimli jsme si, že lidé u sousedních stolů s námi buďto chtějí dlouze rozprávět, nebo naopak umlkají, v nepříliš nenápadné snaze zaslechnout, o čem si povídáme.

Ani Malii a Sashe to neušlo. Jednou v létě jsem je už coby senátor vzal v Chicagu do zoo v Lincolnově parku. Mike Signator mě varoval, že když je v neděli odpoledne takhle hezky, bude tam nejspíš pěkný nával, ale já trval na svém a byl jsem si jistý, že černé brýle a kšiltovka mě před nějakou tou pozorností ochrání. A zhruba první půlhodinu šlo všechno podle plánu. V pavilónu velkých koček jsme sledovali lvy rázující za sklem, dělali jsme grimasy na lidoopy, to vše bez jediného vyrušení. Když jsme se ale potom zastavili a začali hledat v letáčku, jak se dostat k lachtanům, uslyšeli jsme, jak někdo křičí:

„Obama! Hele, koukněte… to je Obama! Hele, Obamo, můžu se s váma vyfotit?“

V okamžení nás obklopily celé rodiny, lidé se natahovali jeden přes druhého, aby si se mnou potřásli rukou nebo abych se jim podepsal, rodiče ke mně postrkovali svoje děti, aby si udělali fotku. Mávl jsem na Mikea, ať vezme holky na lachtany sám. Následující čtvrthodinu jsem se odevzdal voličům, děkoval jim za povzbudivá slova, připomínal si v duchu, že tohle je teď součástí mé práce, ale když jsem si pomyslel, že děvčata asi dumají, co se tatínkovi stalo, píchlo mě trochu u srdce.

Nakonec jsem je dohnal a Mike navrhl, že půjdeme ze zoo pryč a najdeme si raději nějaký klidný kout, kde si dáme zmrzlinu. V autě zůstal Mike milosrdně zticha – děvčata nikoliv.

„Myslím, že potřebuješ pseudonym,“ zahlaholila Malia na zadním sedadle.

„Co je to pseudonym?“ zeptala se Sasha.

„To je takový falešný jméno, když nechceš, aby ostatní věděli, kdo seš,“ vysvětlila jí Malia. „Jako třeba ,Johnny McJohn John‘.“

Sasha se zachichotala. „Jó, tati… měl bys bejt Johnny McJohn John!“

„A taky musíš změnit hlas,“ dodala Malia. „Lidi ho totiž poznaj. Musíš mluvit vyšším hlasem. A rychlejc.“

„Táta mluví strááášně pomalu,“ protáhla Sasha.

„No tak tati,“ vyzvala mě Malia. „Vyzkoušej si to.“ A zadrmolila tím nejpisklavějším hláskem co možná nejrychleji: „Ahój! Já jsem Johnny McJohn John!“

Mike se už neudržel a vyprskl smíchy. Když jsme pak dojeli domů, Malia hrdě přednesla svůj plán Michelle a ta ji pohladila po hlavě.

„To je výborný nápad, zlato,“ řekla jí na to, „ale táta se může zamaskovat jenom jedním způsobem: když mu nějaký doktor přišpendlí ty odstávající uši.“

Jedna stránka práce v Senátu mě velmi těšila, a sice to, že jsem mohl ovlivňovat zahraniční politiku. Tuto možnost illinoiský zákonodárný sbor neskýtal. Už od vysoké jsem se hodně zajímal o otázku jaderných zbraní, a tak jsem ještě před inaugurací napsal Dicku Lugarovi, předsedovi výboru pro zahraniční záležitosti, jehož specializací bylo omezení šíření jaderných zbraní, a dal mu najevo, že doufám v naši budoucí spolupráci.

Dostalo se mi nadšené odpovědi. Dick byl republikán z Indiany, v Senátu sloužil osmadvacátým rokem, ve vnitropolitických otázkách, jako jsou daně nebo potraty, byl spolehlivě konzervativní, ale v zahraniční politice zastával prozíravé, internacionalistické postoje, jimiž se dlouho řídili středoproudí republikáni jako například George H. W. Bush. V roce 1991, krátce po rozpadu Sovětského svazu, se Dick spojil s demokratem Samem Nunnem a spolu navrhli a prosadili dohodu, díky níž mohla Amerika Rusku a bývalým sovětským státům pomoci se zabezpečením a deaktivací zbraní hromadného ničení. Nunn-Lugarův program, jak se mu začalo říkat, dosáhl výrazných a trvalých úspěchů – v následujících dvou desetiletích bylo deaktivováno více než 7 500 jaderných hlavic – a v jeho rámci se lépe rozvíjely vztahy mezi americkými a ruskými bezpečnostními experty, kteří byli pro zvládnutí náročného přechodového období naprosto klíčoví.

Tou dobou, v roce 2005, zprávy z rozvědky naznačovaly, že extremistické skupiny jako al-Káida pročesávají chabě střežené základny po celém bývalém sovětském bloku a hledají zbylé jaderné, chemické a biologické materiály. Začali jsme s Dickem probírat, jak na stávajícím Nunn-Lugarově programu dále stavět, abychom se proti podobným hrozbám lépe chránili. A tak jsem se v srpnu onoho roku ocitl s Dickem ve vojenském tryskáči a odletěli jsme na týdenní návštěvu Ruska, Ukrajiny a Ázerbájdžánu. Dick na podobné návštěvy jezdil pravidelně – musel totiž monitorovat, jak plnění programu postupuje –, ale pro mě to byla první oficiální zahraniční cesta. Roky jsem slýchával o kongresových služebních cestách – nepříliš náročný program, okázalé večeře a hýřivé nákupy. Jestli to mělo probíhat takhle, Dickovi o tom neřekli. I když mu bylo přes sedmdesát, udržoval nemilosrdné tempo. Po dni plném schůzek s ruskými činiteli v Moskvě jsme letěli několik hodin na jihovýchod do Saratovu a poté jeli další hodinu autem k tajnému skladu jaderného materiálu, u něhož se díky americkým financím zvyšovalo zabezpečení ruských hlavic. (Byli jsme také pohoštěni borščem a jakýmsi rybím aspikem, který Dick statečně pozřel, zatímco já se v něm nimral jako šestileté děcko.)

Navštívili jsme i město Perm poblíž Uralu a procházeli se tam po vrakovišti plném trupů raket SS-24 a SS-25, posledních zbytků taktických jaderných hlavic namířených kdysi na Evropu. V Doněcku na východě Ukrajiny jsme si prohlédli vojenské sklady, kam byly z celé země svezeny konvenční zbraně – munice, velmi silné výbušniny, rakety země-vzduch, dokonce i titěrné bomby ukryté v dětských hračkách – a čekaly zde na likvidaci. V Kyjevě nás naši hostitelé zavedli do zchátralého, nehlídaného dvoupatrového komplexu v centru města, kde se díky financování v rámci Nunn-Lugarova programu budovaly nové skladovací jednotky pro vzorky biologického výzkumu z dob studené války, včetně antraxu a dýmějového moru. Bylo to všechno děsivé, jasný důkaz toho, že lidé jsou schopní zapřáhnout vlastní důmysl do služeb šílenství. Ale pro mě, po tolika letech, kdy jsem se soustředil na vnitropolitické otázky, to byla také osvěžující výprava – která mi připomněla, jak je svět velký a jak dalekosáhlé dopady na lidské životy mají rozhodnutí učiněná ve Washingtonu.

Sledování Dicka při práci ve mně zanechalo trvalý dojem. S věčně poklidným úsměvem ve skřítkovské tváři neúnavně odpovídal na mé dotazy. Byl jsem ohromen jeho pozorností, precizností a suverénní znalostí problematiky, kterou prokazoval při každém setkání se zahraničními činiteli. Sledoval jsem, s jakou ochotou snáší nejen zpoždění na cestách, ale také nekonečné historky a panáky vodky k obědu – věděl totiž, že obyčejná slušnost překonává kulturní rozdíly a nakonec může znatelně posunout americké zájmy. Byla to pro mě užitečná lekce z diplomacie a názorný příklad, že práce senátora může mít konkrétní dopad.

Pak udeřila bouře a všechno se změnilo.

Během týdne, kdy jsem byl s Dickem na cestách, se tropická cyklóna, která se zformovala původně nad Bahamami, přehnala přes Floridu a usídlila v Mexickém zálivu. Tam načerpala nad teplejšími vodami sílu a nabrala hrozivý kurz k jižnímu pobřeží Spojených států. V době, kdy naše senátní delegace přistávala v Londýně, kde jsme se měli setkat s premiérem Tonym Blairem, už na místě zuřila zběsilá katastrofa. Hurikán Katrina vtrhl na pevninu s větrem dosahujícím rychlosti 200 km/hod, podél pobřeží srovnal se zemí celá města a zaplavil většinu New Orleansu.

Zůstal jsem vzhůru dlouho do noci a sledoval jsem zprávy, byl jsem tou temnou, prehistorickou noční můrou přelévající se po obrazovce jako omráčený. Ve vodě se vznášely mrtvoly, pacienti v letech zůstali uvězněni v nemocnicích, v ulicích se rabovalo a ozývala se střelba, uprchlíci se choulili jeden k druhému a ztráceli naději. Přihlížet takovému utrpení bylo dost děsivé, když jsem ale viděl, jak pomalu vláda reaguje a jak jsou mnozí chudí a pracující zranitelní, musel jsem se stydět.

O pár dnů později jsem se připojil k Georgi H. W. Bushovi a Barbaře Bushové a také Billu a Hillary Clintonovým a navštívili jsme v Houstonu obrovský krytý stadión Astrodome, nově přebudovaný na nouzové přístřeší, do něhož autobusy svážely tisíce lidí, které hurikán připravil o střechu nad hlavou. Houstonská radnice, Červený kříž a Federální agentura pro řešení krizových situací pracovaly nepřetržitě čtyřiadvacet hodin denně, aby uprchlíkům zajistily základní potřeby, ale když jsem přecházel od jednoho polního lůžka k druhému, hluboce mě zasáhlo, že spousta přítomných, většinou černé pleti, byla na holičkách už dávno před hurikánem – živořili na okraji společnosti bez úspor a zdravotního pojištění. Poslouchal jsem jejich vyprávění o tom, jak je záplavy připravily o domov a milované bližní, jak se nemohli evakuovat, protože neměli auto nebo nedokázali přenést stonajícího rodiče. Byli to lidé, kteří se ničím nelišili od těch, s nimiž jsem pracoval v Chicagu jako koordinátor, ničím se nelišili od Michelliných strýců nebo sestřenic. Byli mi připomínkou, že bez ohledu na to, jak se změnily moje životní podmínky, ty jejich zůstaly stejné. Stejně jako politika celé země. Všude se nacházeli zapomenutí lidé a zapomenuté hlasy, vláda je ponechávala jejich osudu a často byla vůči jejich potřebám slepá nebo lhostejná.

Bral jsem jejich útrapy jako výčitku, a protože jsem byl v Senátu jediný Afroameričan, rozhodl jsem se, že je nejvyšší čas ukončit moratorium na vystupování v celostátních médiích. Vyrazil jsem do debatních pořadů a prohlašoval jsem, že i když si nemyslím, že za zpackanou reakcí na živelní pohromu způsobenou Katrinou stojí rasismus, jasně se ukázalo, jak málo se vládnoucí strana, a Amerika jako celek, snaží vypořádat s izolací, mezigenerační chudobou i nedostatkem příležitostí, které na obrovských plochách naší země stále přetrvávají.

Když jsem se vrátil do Washingtonu, začal jsem s kolegy ve výboru pro vnitřní bezpečnost a vládní záležitosti načrtávat plány, jak postiženým oblastem podél pobřeží pomoci postavit se znovu na nohy. Měl jsem teď ale ze života v Senátu jiný pocit. Kolik let mi tu bude trvat, než prosadím v životech lidí, s nimiž jsem se setkal v Houstonu, nějakou opravdovou změnu? Kolik jednání ve výborech, pozměňovacích návrhů smetených ze stolu a rozpočtových pravidel vyjednaných s tím či oním vzdorovitým předsedou bude potřeba k tomu, aby se vyvážily chybné kroky jediného ředitele Federální agentury pro řešení krizových situací, jediného vedoucího Agentury pro ochranu životního prostředí, jediného úředníka v čele ministerstva práce?

Moje netrpělivost ještě vzrostla, když jsem se o pár měsíců později připojil k nevelké kongresové delegaci letící do Iráku. Téměř tři roky po invazi vedené Spojenými státy už vláda nemohla popírat, že válka skončila naprostou katastrofou. Když američtí představitelé rozpustili irácké ozbrojené síly a dovolili šíitské většině, aby z vládních postů nevybíravě vyštvala řady sunnitských muslimů, dali tím vzniknout chaotické a čím dál nebezpečnější situaci – Irák se propadl do krvavého sektářského konfliktu, který se vyznačoval stupňujícími se sebevražednými útoky, výbuchy nástražných zařízení podél cest a bombami odpalovanými v autech na přeplněných tržnicích.

Naše delegace navštívila americké vojenské základny v Bagdádu, Fallúdži a Kirkúku a z vrtulníků Black Hawk, ve kterých jsme se přepravovali, se zdálo, že je celá země vyčerpaná, města rozrytá zásahy z minometů, silnice strašidelně tiché, krajina pokrytá prachem. Na každé zastávce jsme se seznamovali s veliteli a vojáky, kteří byli chytří a odvážní a pohánělo je přesvědčení, že se správnou mírou vojenské podpory, technické instruktáže a obyčejné dřiny by se dal vývoj v Iráku jednoho dne zvrátit. Ale z mých rozhovorů s novináři a hrstkou vysoce postavených iráckých představitelů vyvstával jiný příběh. Říkali, že jsme pustili z řetězu běsy, a ve světle vraždění a represálií mezi sunnity a šíity je jakákoliv vyhlídka na usmíření vzdálená, ne-li nedosažitelná. Zemi teď podle všeho drželo pohromadě jediné, a to tisíce mladých pěšáků a mariňáků – mnozí z nich sotva vyšli ze střední –, které jsme tam nasadili. Už jich padly více než dva tisíce, a tisíce a tisíce dalších utrpěly zranění. Bylo jasné, že čím déle se válka potáhne, tím častěji se budou naši vojáci stávat cílem pro nepřítele, kterého často ani neviděli a nerozuměli mu.

V letadle cestou domů jsem se nedokázal zbavit pomyšlení, že ti mladí kluci pykají za aroganci lidí jako Dick Cheney a Donald Rumsfeld, kteří nás nahnali do války na základě falešných informací a stále odmítali vzít plně v potaz důsledky. Úplně jinou úzkostí mě pak naplňovalo vědomí, že toto fiasko schválila více než polovina mých demokratických kolegů. Kladl jsem si otázku, co se ze mě asi stane, čím déle ve Washingtonu budu, čím hlouběji tam zakotvím a zapustím kořeny. Už teď jsem viděl, jak k tomu může dojít – jak inkrementalismus a nutnost ctít etiketu, nepřetržité přípravy na příští volby a skupinové myšlení politických televizních debat začnou postupně nahlodávat vaše nejlepší pohnutky a udolávat vaši nezávislost, až je nakonec všechno, v co jste kdysi věřili, dočista ztraceno.

Pokud jsem se předtím cítil téměř spokojený a měl jsem za to, že mám správnou práci a přijatelným tempem dělám správné věci, Katrina a návštěva Iráku tomu všemu učinily přítrž. Změna musí přijít rychleji – a já se budu muset rozhodnout, jakou roli v jejím dosažení sehraju.

Kapitola čtvrtá

Stěží mine týden, abych nenarazil na někoho – přítele, známého, příznivce nebo úplně cizího člověka –, kdo trvá na tom, že od první chvíle, kdy mě potkal nebo slyšel mluvit v televizi, věděl, že budu prezidentem. Říkají mi to vstřícně, přesvědčeně a s jistou dávkou pýchy, jaký mají politický bystrozrak, jak umí v člověku rozpoznat talent nebo prorokovat budoucnost. Někdy to zaobalí do náboženských pojmů. Bůh pro vás měl plán, říkají mi. Já se usměju a odpovím, že mi to měli říct tehdy, kdy jsem o kandidatuře přemýšlel – ušetřilo by mi to spoustu stresu a pochybností o sobě samém.

Pravdou je, že jsem v osud nikdy nijak zvlášť nevěřil. Obávám se, že se tím jen v lidech, kteří jsou na dně, podporuje odevzdanost a v mocných jejich samolibost. Mám za to, že Boží plán, ať je to co je to, se odvíjí v měřítcích příliš velkých, než aby bral ohled na strasti nás smrtelníků; že v životě každého člověka rozhodují náhody a shody okolností mnohem víc, než jsme si ochotni přiznat; a to nejlepší, co můžeme udělat, je snažit se přiblížit tomu, co cítíme, že je správné, zbudovat si ze svého zmatku nějaký životní smysl, a s nadhledem a odvahou odehrát každý okamžik s těmi kartami, které se nám ocitnou v ruce.

Vím, že na jaře roku 2006 už mi představa, že bych v příštích volbách kandidoval na prezidenta, jakkoli byla stále nepravděpodobná, nepřipadala úplně nemožná. Média naši senátní kancelář den co den zaplavovala žádostmi o rozhovor. Dostávali jsme dvakrát víc dopisů než ostatní senátoři. Každá stranická pobočka v každém státě a každý kandidát v listopadových kongresových volbách v polovině funkčního období chtěli, abych na jejich akcích vystoupil jako hlavní řečník. A to, jak jsme pořád dokola mechanicky omílali, že nemám v úmyslu kandidovat, podle všeho jen rozdmýchávalo spekulace.

Jednou odpoledne nakráčel Pete Rouse do mojí kanceláře a zavřel za sebou dveře.

„Chci se vás na něco zeptat,“ začal.

Zvedl jsem zrak od dopisů voličům, které jsem zrovna podepisoval. „Spusťte.“

„Změnily se nějak vaše plány na rok 2008?“

„Nevím. Měly by?“

Pete pokrčil rameny. „Myslím, že původní plán vyhnout se mediální pozornosti a soustředit se na Illinois dával smysl. Ale vaše popularita neklesá. Jestli existuje byť jen nepatrná šance, že byste o kandidatuře uvažoval, rád bych sepsal komuniké, ve kterém bych zhruba načrtl, co musíme udělat, abychom si ponechali otevřené všechny možnosti. Nebude vám to vadit?“

Zaklonil jsem se v židli a zahleděl se do stropu – věděl jsem, jaké důsledky bude moje odpověď mít. „To zní rozumně,“ řekl jsem nakonec.

„Takže jo?“ zeptal se Pete.

„Jo,“ přikývl jsem a vrátil se k podpisům.

Někteří v týmu přezdívali Peteovi „Král všech komuniké“. V jeho rukou se prachobyčejná interní zpráva proměňovala takřka v uměleckou formu, všechny byly funkční a zvláštním způsobem inspirativní. O pár dnů později rozeslal užšímu vedení k úvaze revidovaný harmonogram na zbytek roku. Konstatoval, že je třeba rozšířit seznam cest, na kterých podpořím víc demokratických kandidátů v nadcházejících kongresových volbách, že se budu muset sejít s vlivnými stranickými funkcionáři a sponzory a přepracovat svůj standardní proslov.

V následujících měsících jsem se držel narýsovaného rozvrhu a představoval sebe a své myšlenky novým posluchačům, podporoval demokraty v nerozhodných státech i nerozhodných okrscích a vyrážel do míst, kde jsem nikdy předtím nebyl. Od benefiční večeře na počest prezidentů Jeffersona a Jacksona v Západní Virginii po podobnou hostinu na počest guvernérů Morrisona a Exona v Nebrasce, objeli jsme je všechny, promlouval jsem k plným sálům a šikoval demokratické řady. Když se mě ale někdo zeptal, jestli budu kandidovat na prezidenta, nadále jsem něco takového odmítal. „Teď se soustředím jen na to, abychom dostali Bena Nelsona tam, kde ho potřebujeme, čili zpátky do Senátu,“ říkával jsem.

Hrál jsem na ně habaďůru? Hrál jsem habaďůru sám na sebe? Těžko říct. Asi jsem jen tak větřil, oťukával si terén, snažil se sladit si v hlavě to, co jsem na cestách po naší zemi viděl a cítil, s absurdní představou, že bych rozjel celostátní prezidentskou kampaň. Věděl jsem, že životaschopná prezidentská kandidatura není jen tak něco, k čemu se náhodou přichomýtnete. Pokud se dělá správně, jde o hluboce strategický podnik, který se buduje pomalu, potichu a průběžně, který vyžaduje nejen sebedůvěru a přesvědčení, ale také balíky peněz a dostatek nasazení a ochoty druhých, aby s vámi projeli všech padesát států a přestáli dva dlouhé roky primárek a kaukusů.

Tou dobou už několik mých kolegů, demokratických senátorů – Joe Biden, Chris Dodd, Evan Bayh a samozřejmě Hillary Clintonová –, zahájilo přípravné práce pro případnou prezidentskou kandidaturu. Někteří už kandidovali dříve, všichni se připravovali celé roky a měli k ruce tým ostřílených asistentů, sponzory a místní zastupitele připravené kdykoliv pomoci. Většina se mohla, na rozdíl ode mě, vykázat řadou významných legislativních úspěchů. A já je měl rád. Chovali se ke mně slušně, měli víceméně stejné politické názory jako já a byli opravdu schopní vést efektivní kampaň a poté i efektivně řídit Bílý dům. Pokud jsem začal nabývat názoru, že bych dokázal nadchnout voliče způsobem, jakým oni ne – pokud jsem se domníval, že jen širší voličská koalice než ta, kterou by dokázali poskládat oni, a jiný jazyk než ten, kterým vládli, by dokázaly otřást Washingtonem a dát naději potřebným –, byl jsem si také vědom skutečnosti, že můj status oblíbence je částečně iluzí, výsledkem vstřícného zpravodajství a vybičovaného mediálního zájmu o jakoukoliv novotu. Věděl jsem, že toto poblouznění se může vmžiku zvrátit, vycházející hvězda se promění v neotrkaného holobrádka, který si příliš troufale myslel, že může řídit celou zemi, když ještě není ani v polovině mandátu.

Bude lepší, když si počkáš, říkal jsem si. Odpracuj si svoje, nasbírej zkušenosti, vyčkej na správný čas.

Jednoho prosluněného jarního odpoledne mi zavolal Harry Reid, abych za ním zašel do kanceláře. Vyplahočil jsem se po širokém mramorovém schodišti, které vede od sálu Senátu do prvního patra, a při každém kroku na mě z portrétů upřeně shlíželi dávno mrtví zachmuření muži s temnýma očima. Harry mě přivítal v předpokoji a odvedl si mě do kanceláře, prostorné místnosti se stejným vysokým stropem, stejnými složitými římsami, stejnou kachlovou podlahou a stejným velkolepým výhledem, jakých si užívali i ostatní služebně starší senátoři, do místnosti, kde bylo ale jen poskrovnu upomínkových předmětů a fotografií se slavnými lidmi, které obvykle zdobily kanceláře ostatních.

„Půjdu rovnou k věci,“ prohlásil Harry, jako by snad proslul sklony k nezávazné konverzaci. „Máme v našem stranickém klubu spoustu lidí, kteří se chystají kandidovat na prezidenta. Ani je nedokážu všechny spočítat. A jsou to dobří lidé, Baracku, takže se nemůžu k někomu veřejně přiklánět…“

„Poslyšte, Harry, jen abyste věděl, nechci –“

„Ale já si myslím,“ uťal mě rázem, „že byste měl kandidaturu v tomto volebním období zvážit. Vím, že říkáte, že do toho nepůjdete. A samozřejmě, spousta lidí bude prohlašovat, že potřebujete víc zkušeností. Ale já vám něco řeknu. Dalších deset let v Senátu z vás lepšího prezidenta neudělá. Umíte lidi motivovat, hlavně mladé lidi, menšiny, dokonce i umírněné bělošské voliče. V tom je to jiné, víte. Lidi touží po něčem jiném. Jistě, bude to těžké, ale já si myslím, že můžete vyhrát. Schumer si to myslí taky.“

Vstal a vykročil ke dveřím – jasně mi tím naznačil, že je schůzka u konce. „To je tak všechno, co jsem vám chtěl říct. Zamyslete se nad tím, ano?“

Odešel jsem z jeho kanceláře jako opařený. Vypěstoval jsem si sice s Harrym opravdu dobrý vztah, ale zároveň jsem věděl, že v politice je to naprostý pragmatik. Když jsem scházel po schodech, dumal jsem, jestli v tom, co říkal, není nějaká taktika, nějaká rafinovaná hra, kterou má rozehranou a já jsem jenom příliš natvrdlý, abych ji pochopil. Ale když jsem později mluvil s Chuckem Schumerem a poté s Dickem Durbinem, zopakovali mi totéž: naše země zoufale potřebuje nový hlas. Nikdy nebudu v lepší pozici ohlásit kandidaturu než nyní a s tím, jak dokážu oslovit mladé, menšiny a nezávislé voliče, bych možná rozšířil náš volební potenciál tak, že by to pomohlo i ostatním demokratům na kandidátce.

S těmito hovory jsem se svěřil pouze užšímu vedení týmu a nejbližším přátelům: měl jsem totiž pocit, že jsem vkročil do minového pole a nesmím udělat žádný zbrklý pohyb. Když jsem to celé probíral s Petem, navrhl mi, abych dřív, než se rozhodnu vážněji zabývat tím, co by taková kandidatura obnášela, absolvoval ještě jeden rozhovor.

„Musíte si promluvit s Kennedym,“ řekl. „Zná osobně všechny figurky na šachovnici. Sám kandidoval. Nastíní vám souvislosti. A přinejmenším vám řekne, jestli se nechystá podpořit někoho jiného.“

Jako dědic nejslavnějšího jména americké politiky byl Ted Kennedy v té době nejblíž tomu, čemu by se dalo ve Washingtonu říkat živoucí legenda. Během více než čtyřicetileté kariéry v Senátu stál v čele každé zásadní progresivní iniciativy, od občanských práv přes minimální mzdu až po zdravotní péči. Se svojí mohutnou postavou, obrovskou hlavou a hřívou bílých vlasů opanoval každou místnost, do které vstoupil, a jako jeden z mála senátorů na sebe upoutal pozornost, kdykoliv se opatrně zvedl z křesla, začal hledat v kapsách saka brýle nebo poznámky a každý proslov zahájil oslovením „Děkuji, paní předsedkyně“ pronášeným tím svým kultovním bostonským barytonem. Poté začal rozvíjet argumentaci, zvyšoval hlas, tvář mu rudla a jako letniční kazatel se vybičoval do crescenda, bez ohledu na to, jak všední téma právě rozebíral. A pak jeho řeč skončila, opona spadla a z něj se stal zase ten bodrý Teddy, kráčel uličkou, aby nahlédl do seznamu nahlášených řečníků, nebo se posadil ke kolegovi, ruku na jeho rameni nebo předloktí, šeptal mu do ucha nebo propukal v srdečný smích, a vám bylo najednou fuk, že si vás nejspíš naklepává na nějaké budoucí hlasování, při kterém vás bude potřebovat.

Teddyho kancelář ve druhém patře senátní budovy Richarda Russella byla odrazem svého držitele – doslova dýchala kouzlem a historií, zdi ověšené fotografiemi kennedyovské dynastie přezdívané Kamelot, modely plachetnic a obrazy s mysem Cape Cod. Upoutala mě především jedna malba, na níž se temné, rozeklané útesy klonily proti zpěněným vlnám s bílými hřebeny.

„Trvalo mi dost dlouho, než jsem to trefil,“ prohodil Teddy a stanul vedle mě. „Tohle je třetí nebo čtvrtý pokus.“

„Ale stálo to za to,“ odvětil jsem.

Usadili jsme se v jeho vnitřní svatyni, se zataženými závěsy a v měkkém světle, a on mi začal vyprávět historky – jak se plavil na plachetnici, o svých dětech a nejrůznějších bojích, které v Senátu zažil. Historky lechtivé i vtipné. Tu a tam se nechal unést a nesouvisle zakřižoval, než zase chytil kurz, někdy vyslovil jen zlomek myšlenky, a oba jsme celou dobu věděli, že jde o divadlo – že kolem pravého účelu mojí návštěvy jen kroužíme.

„Takže…“ pronesl konečně, „slyšel jsem zvěsti, že budeš kandidovat na prezidenta.“

Opáčil jsem, že asi spíš ne, ale přesto bych rád slyšel jeho radu.

„Ano, kdo to vlastně řekl, že když se sto senátorů podívá do zrcadla, vidí tam prezidenta?“ zasmál se pro sebe Teddy. „Ptají se: ,Mám na to?‘ Jack, Bobby, já taky, kdysi dávno. Nedopadlo to podle plánu, ale ono se vždycky všechno nějak vyvrbí…“

Zamyslel se a umlkl. Když jsem se na něj díval, přemýšlel jsem, jak asi hodnotí vlastní život a životy svých bratrů, onu hrozivou cenu, kterou oba zaplatili za snahu dosáhnout svého snu. A pak Teddy náhle ožil, zahleděl se hlubokýma modrýma očima do mých, jako profesionál.

„Nechystám se zatím nikoho podpořit,“ prohlásil Teddy. „Příliš mnoho přátel. Ale jedno ti říct můžu, Baracku. Schopnost inspirovat ostatní je vzácná. Takové chvíle, jako je tato, jsou vzácné. Třeba si říkáš, že nejsi připraven, že se do toho pustíš, až přijde vhodnější doba. Ale ty si čas nevybíráš. Čas si vybírá tebe. Buď popadneš za pačesy, co možná bude nakonec tvoje jediná šance, nebo se rozhodneš, že jsi ochoten žít s vědomím, žes ji propásl.“

. . .

Michelle to samozřejmě všechno vnímala. Nejdřív ten poprask jednoduše ignorovala. Přestala se dívat na politické televizní debaty a všechny přespříliš horlivé otázky přátel a kolegyň v práci, zda se chystám kandidovat, odbývala mávnutím ruky. Když jsem se jednou večer doma zmínil, že jsem o tom mluvil s Harrym, jenom pokrčila rameny a já dál netlačil na pilu.

Jak ale léto pomalu ubíhalo, začaly zvěsti prosakovat každou škvírou i do našeho rodinného života. Víkendy a večery vypadaly normálně, dokud kolem nás poletovaly Malia se Sashou, ale jakmile jsme s Michelle osaměli, cítil jsem, že se ve vzduchu vznáší napětí. Nakonec jsem jednou večer, když už děvčata spala, přišel do obýváku, kde se Michelle dívala na televizi, a vypnul jsem zvuk.

„Víš, že jsem nic takového neplánoval,“ řekl jsem a posadil se vedle ní na pohovku.

Michelle zírala na ztichlou obrazovku. „To vím,“ odvětila.

„Je mi jasné, že jsme sotva měli čas se nadechnout. A ještě před pár měsíci byla představa, že budu kandidovat, úplně šílená.“

„Jo jo.“

„Ale když uvážíme, co se všechno stalo, mám pocit, že bychom se nad tím měli vážně zamyslet. Poprosil jsem tým, ať připraví prezentaci. Jak by vypadal harmonogram kampaně. Jestli můžeme vyhrát. Jak by to mohlo ovlivnit naši rodinu. Chci říct, jestli se vůbec rozhodneme, že do toho –“

Michelle mi skočila do řeči a dusila v sobě emoce.

„Řekls rozhodneme?“ vyhrkla. „Chtěl jsi říct rozhodnu, Baracku. Žádné my. Tohle je tvoje věc. Já tě celou dobu podporovala, protože ti věřím, i když politiku nenávidím. A nenávidím, jak kvůli ní naše rodina ztrácí soukromí. To víš. A teď máme konečně trochu pevnější půdu pod nohama… i když to pořád není normální život a já bych ho pro nás nevybrala… a ty mi řekneš, že chceš kandidovat na prezidenta?“

Vzal jsem ji za ruku. „Neřekl jsem, že kandidovat budu, zlato. Řekl jsem jenom, že tu možnost nemůžeme smést ze stolu. Ale já ji budu zvažovat jen v případě, že s tím budeš souhlasit.“ Odmlčel jsem se, viděl jsem totiž, že její hněv vůbec nepolevuje. „Jestli si myslíš, že bychom neměli, tak do toho nepůjdeme. Jednoduché. Budeš mít poslední slovo.“

Michelle zvedla obočí, jako by naznačovala, že mi nevěří. „Jestli je to opravdu tak, tak já říkám ne,“ pronesla. „Nechci, abys kandidoval na prezidenta, aspoň prozatím ne.“ Zostra se na mě podívala a vstala z pohovky. „Panebože, Baracku… kdy už budeš mít dost?“

Než jsem jí stihl odpovědět, odešla do ložnice a zavřela za sebou dveře.

Jak jsem jí mohl vyčítat, že se takto cítí? Už jen tím, že jsem možnost kandidatury nadhodil, že jsem do toho zapojil tým dřív, než jsem ji poprosil o požehnání, jsem ji zahnal do kouta. Celé roky jsem žádal Michelle o sílu a shovívavost, pokud šlo o moje politické usilování, a ona mi obojí dávala – zdráhavě, ale s láskou. A já se pokaždé vrátil a chtěl po ní ještě víc.

Proč jsem ji do toho tahal? Byla to jen ješitnost? Nebo snad něco temnějšího – syrová touha, slepá ctižádost zaobalená do vzletných slov o službě vlasti? Nebo jsem se pořád snažil zavděčit otci, který mě opustil, naplnit nerealistická očekávání, jaká měla má matka vůči svému jedinému synovi, a zahladit pochyby, které jsem v sobě stále nosil, protože jsem se narodil jako dítě dvojí rasy? „Jako bys v sobě musel zaplnit nějakou díru,“ řekla mi Michelle kdysi na začátku našeho manželství, po nějakém období, kdy jsem se jí před očima málem udřel. „Proto nedokážeš zpomalit.“

Ve skutečnosti jsem si myslel, že jsem si tyto problémy dávno vyřešil, našel sám sebe v práci, a bezpečí a lásku získal díky rodině. Ale teď jsem přemýšlel, jestli se mi někdy opravdu podaří uniknout tomu, co se ve mně potřebuje zhojit, tomu, co mě žene výš a dál.

Možná se lidské pohnutky takto rozplést nedají. Vzpomněl jsem si na kázání Martina Luthera Kinga, nazvané „Touha vojenského kapelníka“. Hovoří v něm o tom, jak v hloubi nitra chceme být všichni první, chceme být vynášeni pro svoji velikost – všichni chceme „kráčet v čele průvodu“. Poté prohlásí, že taková sobecká nutkání lze v sobě usmířit tím, že toto usilování o vlastní velikost sladíme s nesobečtějšími cíli. Člověk může usilovat o to být první ve službě, první v lásce. Připadalo mi to jako uspokojivý způsob, jak provést kvadraturu kruhu, pokud jde o něčí nižší a vyšší pudy. Já teď ale navíc čelil očividnému faktu, že nikdy nepůjde jen o moji oběť. Zatáhl jsem do tohoto podniku rodinu, vystavil jsem ji palbě. Kingův cíl a jeho nadání možná takovou oběť ospravedlňovaly. Platilo to i pro mě?

To jsem nevěděl. Ať už byla povaha mojí víry jakákoliv, nemohl jsem se uchýlit k vysvětlení, že mě k tomu, abych kandidoval na prezidenta, povolává Bůh. Nemohl jsem předstírat, že pouze reaguju na nějaké neviditelné vesmírné volání. Nemohl jsem prohlašovat, že jsem pro svobodu a spravedlnost nepostradatelný, ani se zříkat odpovědnosti za břímě, které tím uvalím na svoji rodinu.

Díky okolnostem se mi možná otevřely dveře k prezidentské kandidatuře, ale nic mi během těch měsíců nebránilo v tom je zase zavřít. Mohl jsem je klidně zabouchnout. A Michelle nepotřebovala vědět víc než to, že jsem to neudělal, že jsem naopak dovolil, aby se pootevřely ještě víc. Jestli je jedním z předpokladů potřebných ke kandidatuře na nejmocnější úřad světa megalomanie, já tuto podmínku podle všeho splňoval.

Podobné myšlenky zabarvovaly moji náladu, když jsem v srpnu odletěl na sedmnáctidenní návštěvu Afriky. V Jižní Africe jsem se přeplavil lodí na ostrov Robben a postál v malé cele, kde Nelson Mandela strávil většinu ze svých sedmadvaceti vězeňských let, aniž by přestal věřit, že se věci jednou změní. Setkal jsem se se členy jihoafrického Nejvyššího soudu, mluvil jsem s lékaři na klinice specializované na léčbu HIV a AIDS a pobyl jsem s biskupem Desmondem Tutuem, jehož radostnou povahu jsem poznal už během jeho návštěv ve Washingtonu.

„Je to tedy pravda, Baracku,“ říkal a lišácky se usmíval, „že budete náš první africký prezident Spojených států? Ááá, to bychom na vás byli všichni velice hrrrdí!“

Z jižní Afriky jsem odletěl do Nairobi, kde se ke mně připojila Michelle s děvčaty, v doprovodu naší kamarádky Anity Blanchardové a jejích dětí. S podporou nepřetržitého zpravodajství v místním tisku byla keňská reakce na naši návštěvu naprosto přehnaná. Naše návštěva Kibery, jednoho z největších afrických slumů, přitáhla tisíce lidí, kteří se v rudém prachu tlačili podél klikatých stezek a skandovali moje jméno. Moje nevlastní sestra Auma čistě s ohledem na nás zorganizovala rodinnou vyjížďku do provincie Nyanza, oblasti na západě země, abychom mohli Sashe a Malii ukázat, odkud pocházejí předkové mého otce. Cestou tam jsme celí překvapení sledovali, jak dlouhé kilometry dálnice lemují lidé a mávají nám. A když jsme se s Michelle zastavili na pojízdné zdravotní klinice, abychom si nechali veřejně udělat test na HIV a dokázali tak, že je bezpečný, nahrnul se k nám několikatisícihlavý dav, obklopil náš vůz a řádně naši diplomatickou ochranku vyděsil. Pozdvižení jsme unikli, jen když jsme si vyjeli na safari a zaparkovali mezi lvy a pakoni.

„Na mou duši, Baracku, oni si myslí, že jsi prezident už teď!“ vtipkovala jednou večer Anita. „Drž mi místo, až poletíš v Air Force One, jasný?“

Já ani Michelle jsme se nezasmáli.

Zatímco Michelle s děvčaty zamířila zpátky do Chicaga, já putoval dál, na keňsko-somálskou hranici, kde jsem si vyslechl hlášení o americko-keňské spolupráci v boji proti teroristické skupině aš-Šabáb, poté vrtulníkem z Džibuti do Etiopie, kde americká vojenská posádka pomáhala při povodních, a nakonec jsem odletěl do Čadu a navštívil tam uprchlíky z Dárfúru. Na každé zastávce jsem viděl muže a ženy, jak v neskutečných podmínkách odvádějí hrdinskou práci. Na každé zastávce mi lidé vyprávěli, že by toho Amerika pro zmírnění zdejšího utrpení mohla dělat ještě mnohem víc.

A na každé zastávce se mě ptali, jestli budu kandidovat na prezidenta.

Jen pár dnů po návratu do Států jsem odletěl do Iowy, kde jsem měl vystoupit jako hlavní řečník na grilování steaků senátora Toma Harkina, každoročním rituálu, který v období před prezidentskými volbami nabýval na důležitosti – Iowa totiž v primárkách volí vždycky jako první. Pozvání jsem přijal už několik měsíců předtím – Tom mě požádal o proslov právě proto, aby si nemusel vybírat mezi všemi prezidentskými uchazeči, kteří po možnosti promluvit dychtili –, ale teď moje vystoupení jen rozvířilo spekulace. Když jsme po projevu odcházeli z výstaviště, odtáhl si mě stranou Steve Hildebrand, bývalý politický ředitel Demokratického výboru pro vedení senátorských kampaní a starý iowský politický harcovník, kterého Pete najal, aby mě na místě uvedl.

„Tak fantastický ohlas tu nikdy nikdo neměl,“ řekl mi. „Můžete v Iowě vyhrát, Baracku. Cítím to. A když vyhrajete v Iowě, můžete získat i nominaci.“

Občas jsem měl pocit, jako by mě zachytil a unášel proud cizích očekávání ještě dřív, než jsem si ujasnil ta svoje. Atmosféra zhoustla ještě víc, když o měsíc později, jen pár týdnů před kongresovými volbami, vyšla moje druhá kniha. Dřel jsem na ní celý rok, po večerech ve svém bytě ve Washingtonu, o víkendech poté, co šla děvčata s Michelle spát, dokonce i v Džibuti, kde jsem několik hodin bojoval s faxem a snažil se odeslat do redakce korektury. Nikdy jsem neměl v úmyslu, aby kniha posloužila jako předvolební manifest, chtěl jsem jen poutavým způsobem představit svoje úvahy o současném stavu americké politiky a prodat dostatek výtisků, aby se ospravedlnila ona poměrně vysoká záloha.

Ale političtí novináři a veřejnost přijali knihu jinak. Když jsem ji propagoval, byl jsem v televizi a v rádiu prakticky nonstop, a jak jsem do toho ještě ze všech sil objížděl zemi a podporoval před televizními kamerami kandidáty do Kongresu, sám jsem vypadal čím dál víc jako kandidát.

Když jsme jednou přejížděli autem z Filadelfie do Washingtonu, kde jsem měl druhý den dopoledne vystoupit v nedělním debatním pořadu Meet the Press, Gibbs, Axe a Axeův firemní partner David Plouffe se mě ptali, co odpovím, když mě moderátor Tim Russert přitlačí ohledně mých plánů ke zdi – a on mě samozřejmě přitlačí.

„Pustí vám ten starý záznam,“ vysvětloval Axe, „jak na něm jednoznačně prohlašujete, že nebudete v roce 2008 kandidovat.“

Pár minut jsem poslouchal, jak ti tři přetřásají různé kličky, jimiž bych se mohl otázce vyhnout, a poté jsem jim skočil do řeči.

„A co kdybych řekl prostě pravdu? Nemůžu jednoduše říct, že jsem před dvěma lety vůbec kandidovat nechtěl, ale mezitím se okolnosti, a tím i moje úvahy změnily, a po kongresových volbách mám v plánu to zvážit?“

Takový přístup se jim líbil, připustili, že to jen ukazuje, jak je politika podivná, když se přímočará odpověď považuje za neotřelý nápad. Gibbs mi také poradil, abych varoval Michelle – předpovídal totiž, že jasný náznak toho, že bych mohl kandidovat, roztočí mediální šílenství do ještě vyšších otáček.

Přesně to se také stalo. Když jsem v Meet the Press připustil, že o kandidatuře uvažuju, okamžitě z toho bylo hlavní téma večerních zpráv. Na internetu vznikla petice „Naverbujte Obamu“, kterou podepsaly tisíce lidí. Sloupkaři v celostátních denících, včetně několika konzervativních, mě vyzývali, abych kandidoval, a v následujícím čísle časopisu Time otiskli na obálce moji fotografii s titulkem „Proč může být Barack Obama příštím prezidentem“.

Zjevně jsem ale o svých vyhlídkách nepřesvědčil všechny. Gibbs nám hlásil, že když se zastavil v trafice na Michiganské avenue, aby si Time koupil, indoamerický prodavač se prý koukl na moji fotku a úsečně ucedil: „Se asi posral.“

Dost jsme se tomu nasmáli. A jak spekulace ohledně mé kandidatury narůstaly, opakovali jsme si s Gibbsem tu větu jako zaříkadlo, které nám pomáhalo zůstat nohama na zemi a odvrátit narůstající pocit, že nad vývojem událostí nemáme pražádnou kontrolu. Publikum na mé poslední zastávce před kongresovými volbami, na večerním mítinku v Iowa City, kam jsem přijel podpořit demokratického kandidáta na post guvernéra, bylo obzvlášť odvázané. Když jsem stál na pódiu, díval se na ty tisíce lidí před sebou, jak jejich dech stoupá ve světle reflektorů jako mlha a tváře v očekávání hledí vzhůru, a můj hlas se utápěl v jejich výskotu, měl jsem dojem, že sleduju scénu ve filmu, že ta postava na pódiu nejsem já.

Když jsem dojel pozdě v noci domů, v domě se nesvítilo a Michelle už spala. Dal jsem si sprchu a probral hromádku pošty, pak jsem vklouzl do postele a začal usínat. V tom přechodovém stavu mezi bděním a spánkem jsem se viděl, jak kráčím k jakémusi portálu, jasnému, chladnému vakuu, neobývanému a odříznutému od světa. A za mnou se z temnoty ozýval hlas, ostrý a zřetelný, jako by někdo stál přímo vedle mě, a opakoval dokola jedno a totéž slovo.

Ne. Ne. Ne.

Škubl jsem sebou, vyskočil z postele a s bušícím srdcem seběhl do přízemí nalít si drink. Seděl jsem sám ve tmě, usrkával vodku, nervy mi doslova drnčely a mozek najednou běžel na plné obrátky. Ukázalo se, že v hloubi duše se už neděsím vlastní bezvýznamnosti nebo toho, že uvíznu v Senátu, nebo že dokonce prezidentský souboj prohraju.

Zděšeně jsem si totiž uvědomil, že můžu vyhrát.

Protože se demokraté vezli na vlně odporu vůči Bushově vládě a válce v Iráku, zvítězili s přehledem téměř ve všech důležitých kláních a získali většinu jak ve Sněmovně reprezentantů, tak v Senátu. I když jsme s týmem tvrdě pracovali, abychom kandidátům k těmto výsledků dopomohli, neměli jsme vůbec čas slavit. Místo toho jsme hned druhý den po volbách začali vytyčovat cestu, která by mě dovedla do Bílého domu.

Náš odborník na průzkumy, Paul Harstad, pročesal čísla a zjistil, že se už teď řadím mezi čelné kandidáty. Probírali jsme harmonogram primárek a kaukusů a bylo nám jasné, že u takového nováčka, jako jsem já, bude všechno záležet na vítězství ve státech, kde se volí v první vlně, především v Iowě. Načrtli jsme si, jak by mohl vypadat realistický rozpočet a co bychom museli udělat, abychom získali stovky miliónů dolarů, potřebné jen k zisku demokratické nominace. Pete s Alyssou vypracovali plán, díky němuž bych mohl zvládnout jak povinnosti v Senátu, tak předvolební cesty. Axelrod sepsal komuniké, v němž nastínil témata případné kampaně a jak bych důrazem na změnu – vzhledem k naprostému opovržení, které voliči chovali vůči Washingtonu – mohl vyvážit svůj očividný nedostatek zkušeností.

Navzdory tomu, jak málo času měli, zhostili se všichni svých úkolů důkladně a svědomitě. Velký dojem na mě udělal zejména David Plouffe. Nebylo mu ještě čtyřicet, byl štíhlý, duchapřítomný, měl ostré rysy a vystupoval rázně, ale neformálně. Nechal studií na univerzitě, aby mohl pracovat na řadě demokratických volebních kampaní, a než nastoupil do Axelrodovy konzultantské firmy, vedl také Demokratický výbor pro vedení kongresových kampaní. Jednou jsem ho poslouchal, když nám líčil, jak bychom mohli organizační snahy členských základen v každém státě posílit pomocí dobrovolníků a internetu, a poté jsem se Peteovi svěřil, že jestli do kandidatury půjdeme, přijde mi Plouffe jako jasná volba na pozici vedoucího kampaně.

„Je skvělý,“ odvětil Pete. „Možná ho ale budete muset trochu přemlouvat. Právě založil rodinu.“

V tomto ohledu byly diskuze, které jsme toho měsíce vedli, poměrně zvláštní: všichni v týmu byli stejně rozpolcení jako já. Nešlo jen o to, že moje kandidatura neměla příliš velkou šanci na úspěch: Plouffe i Axelrod mi natvrdo říkali, že abychom porazili Hillary Clintonovou, „národní značku“, museli bychom odehrát takřka bezchybnou partii. Ne, oni váhali spíš proto, že na rozdíl ode mě zažili prezidentské kampaně na vlastní kůži. Až příliš dobře chápali, jak je takový podnik vyčerpávající. Uvědomovali si, jakou daň si kampaň vybere nejen na mně a mojí rodině, ale též na nich a jejich rodinách.

Byli bychom neustále na cestách. Byl bych pod nemilosrdným novinářským dohledem –Gibbs tomu myslím říkal „jedna hodně dlouhá kolonoskopie“. Michelle a děvčata bych přinejmenším rok téměř neviděl – kdybychom měli to štěstí a vyhráli primárky, tak dva.

„Budu upřímný, Baracku,“ řekl mi po jedné schůzce Axe. „Někdy to může být vzrušující, ale po většinu času je to utrpení. Je to jako zátěžový test, jako kdyby vám někdo dělal EKG na duši. A přes veškerý talent, který máte, nevím, jak budete reagovat. Ani vy to nevíte. Celé je to tak šílené, nedůstojné a brutální, že v sobě musíte mít něco patologického, abyste udělal pro vítězství všechno, co bude třeba. A já prostě nevím, jestli v sobě takový hlad máte. Myslím si, že nebudete nešťastný, když se prezidentem nestanete.“

„To je pravda,“ odvětil jsem.

„Ano,“ pokračoval Axe. „A pokud jde o vás osobně, je to přednost. Ale u kandidáta je to slabina. Možná jste až moc normální, moc vyrovnaný, abyste vůbec kandidoval. A i když si jako politický konzultant myslím, že by to bylo vzrůšo, kdybyste do toho šel, na druhou stranu jako kamarád doufám, že do toho nepůjdete.“

Michelle mezitím ve svých pocitech také tápala. Na schůzkách poslouchala mlčky, občas se zeptala na harmonogram kampaně, co by se očekávalo od ní a co by to asi tak obnášelo pro děvčata. Postupně její odpor vůči mojí případné kandidatuře slábl. Možná jí pomohlo, když slyšela nepřikrášlenou pravdu, jak taková volební kampaň vypadá, její nejhorší strachy se tak zhmotnily do konkrétních rysů, a tudíž se daly snáze skousnout. Možná s ní pohnuly rozhovory s Valerií a Martym, dvěma našimi nejoddanějšími přáteli, jejichž úsudku bezvýhradně věřila. Nebo ji pošťouchl bratr Craig – také on se totiž snažil dosáhnout nepravděpodobných cílů, nejdřív aby hrál závodně basketbal, později aby se stal trenérem, i když se kvůli tomu musel vzdát lukrativní kariéry v bankovnictví.

„Má prostě jenom strach,“ řekl mi jednou odpoledne u piva. Vyprávěl mi pak, že když byl na střední, chodila Michelle s maminkou na jeho zápasy, ale když se skóre jen trochu vyrovnalo, zvedly se a čekaly ve vestibulu – obě byly příliš nervózní a nedokázaly v klidu sedět. „Nechtěly vidět, že prohraju,“ prohlásil Craig. „Nechtěly vidět, jak mě to mrzí nebo že jsem zklamaný. Musel jsem jim vysvětlit, že to ke sportu patří.“ Byl pro, abych to s kandidaturou zkusil, a říkal, že má v úmyslu to se sestrou probrat. „Chci, aby to viděla v širších souvislostech,“ říkal. „Šanci ucházet se o tak vysokou pozici si nemůžeš nechat jen tak ujít.“

Jednoho prosincového dne, těsně před naší dovolenou na Havaji, jsme se s celým týmem sešli na poslední schůzce předtím, než jsem se měl definitivně rozhodnout. Michelle trpělivě přestála hodinovou diskuzi o tom, jak bychom nabírali pracovní síly a jak by případně vypadala organizace samotného oznámení, a poté vstoupila do debaty se zásadní otázkou.

„Říkal jsi, že je spousta demokratů, kteří můžou volby vyhrát a stát se prezidentem. Říkals mi, že bys kandidoval jen z jednoho jediného důvodu: kdybys mohl nabídnout něco, co ostatní nemají. Jinak to nemá cenu. Je to tak?“

Přikývl jsem.

„Takže se ptám: proč ty, Baracku? Proč zrovna ty musíš být prezidentem?“

Podívali jsme se na sebe přes stůl. Na okamžik jsem měl pocit, že jsme v místnosti sami. V duchu jsem se vrátil do té chvíle před sedmnácti lety, kdy jsme se potkali poprvé, já dorazil do její kanceláře pozdě, trochu navlhlý od deště, Michelle vstávala zpoza stolu, ve svém právnickém kostýmku krásná a vyrovnaná, a pak jsme se spolu začali uvolněně bavit. Viděl jsem tehdy v jejích kulatých, tmavých očích, že je zranitelná, a dává to – jak jsem pochopil – najevo jen zřídka. Už tehdy jsem věděl, že je výjimečná, že ji musím poznat blíž, že bych tuto ženu mohl milovat. Měl jsem tehdy obrovské štěstí, říkal jsem si v duchu.

„Baracku?“

Potřásl jsem hlavou a probral se ze snění. „Jasně,“ řekl jsem. „Proč zrovna já?“ Zmínil jsem několik důvodů, o kterých jsme se bavili předtím. Že bych mohl dát vzniknout novému druhu politiky, nebo přitáhnout do veřejného dění novou generaci, nebo překlenout politické příkopy v zemi lépe než jiní kandidáti.

„Ale kdo ví?“ prohodil jsem a rozhlédl se kolem stolu. „Nikde není psáno, že nám to vyjde. Jedno vím ale jistě. Vím, že až zvednu pravou ruku a složím přísahu jako prezident Spojených států, bude se svět dívat na Ameriku jinýma očima. Vím, že i děti po celé naší zemi – černé, hispánské, děti, které nikam nezapadají – uvidí sebe samé jinak, rozšíří se jim obzory, otevřou nové možnosti. A už jen kvůli tomu… by to stálo za to.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Marty se usmíval. Valerii se draly slzy do očí. Viděl jsem, jak si to různí členové týmu v duchu představují – inauguraci prvního afroamerického prezidenta Spojených států.

Michelle na mě zírala snad celou věčnost. „Musím říct, zlato,“ pronesla nakonec, „že to byla docela dobrá odpověď.“

Všichni jsme se zasmáli a přešli k dalším bodům. V následujících letech si zúčastnění na onu schůzku občas vzpomněli, bylo jim jasné, že moje odpověď na Michellinu otázku byla spontánním vyjádřením naší společné víry a že nás všechny vyslala na dlouhou, tvrdou a neuvěřitelnou cestu. Vzpomínali na ni, když viděli, jak mi v Oválné pracovně sahá malý klouček na vlasy, nebo když mi jedna učitelka hlásila, že po mém zvolení začali její žáci v chudé městské čtvrti pilněji studovat.

A je to pravda: když jsem Michelle odpovídal, předjímal jsem, jak by snad mohla už jen důvěryhodná kampaň otřást některými pozůstatky rasové minulosti Ameriky. Ale v nitru jsem cítil, že můj úspěch by znamenal také něco mnohem osobnějšího.

Kdybychom vyhráli, říkal jsem si, znamenalo by to, že moje zvolení do Senátu nebyla jenom ohromná klika.

Kdybychom vyhráli, znamenalo by to, že mě k politice nepřivedlo jen plané snění, že Amerika, ve kterou věřím, je uskutečnitelná, že demokracie, ve kterou věřím, je na dosah.

Kdybychom vyhráli, znamenalo by to, že nejsem sám, kdo si myslí, že svět nemusí být chladným, neúprosným místem, kde silní požírají slabé a všichni se automaticky přimykáme k vlastním klanům a kmenům, hlava nehlava mlátíme rukama proti neznámu a choulíme se jeden k druhému v temnotě.

Kdyby se tyto názory jasně projevily, měl by můj vlastní život smysl a já bych poté mohl předat tento příslib, tuto podobu světa svým dětem.

Kdysi dávno jsem uzavřel sázku a toto byla chvíle zúčtování. Chystal jsem se překročit jakousi neviditelnou linii, která mi v mnohém neúprosně změní život, způsobem, který jsem si zatím nedokázal ani představit a který se mi možná nebude zamlouvat. Ale abych se teď zastavil, otočil, ztratil kuráž – to nepřicházelo v úvahu.

Musel jsem zjistit, jak to celé dopadne.

Část druhá

Ano, můžeme

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Obsah

Obálka

Titul

Tiráž

Věnování

Citáty

Předmluva

Část první: Sázka

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Část druhá: Ano, můžeme

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Část třetí: Renegát

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Část čtvrtá: Spravedlivý boj

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Část pátá: Svět, jaký je

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Část šestá: V sudu

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Část sedmá: Chůze po laně

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Poděkování

Zdroje fotografií

POZNÁMKA PŘEKLADATELE

GLOSÁŘ

Obrazová příloha 1

Obrazová příloha 2