Biela ako mlieko, červená ako krv

ALESSANDRO D'AVENIA

Ukážka z elektronickej knihy

Narodil som sa v prvý školský deň, vyrástol som a zostarol za dvesto dní.

Copyright: © 2010 Alessandro D´Avenia

Taliansky originál: Bianca come il latte, rossa come il sangue

Slovenské vydanie © 2021 Buď uchvátený knihou, o. z.

Web buk.land

Preklad Bohumil Vžentek

Jazyková korektúra Ružena Dvorščáková

Sadzba Jozef Benyak

Obálka Dominik Uhrina

Fotografia na obálke © Cookie Studio, pixabay.com

Fotografia autora © Claudio Sforza

Všetky práva sú vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

Z verejných zdrojov podporil

ISBN 978-80-974027-3-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Mojim rodičom,

ktorí ma naučili dívať sa

na nebo s nohami pevne na zemi

Mojim žiakom,

ktorí ma denne učia,

ako sa znovu narodiť

Kráľovský syn jedol pri stole. Pri krájaní syra si porezal prst a jedna kvapka krvi padla na syr. Povedal svojej matke: „Mama, chcel by som ženu bielu ako mlieko a červenú ako krv.“

„Ech, syn môj, biela žena nie je červená a červená žena nie je biela. Ale hľadaj, možno ju nájdeš.“

Láska k trom pomarančom, z Talianskych rozprávok Itala Calvina

Každá vec má svoju farbu. Každá emócia má svoju farbu. Ticho je biele. Biela je farba, ktorú neznášam, nemá totiž hranice. Stráviť noc ako za bieleho dňa, ostať biely ako stena, mávať bielou zástavou, pozerať bezmocne na biely papier, nájsť si biely vlas... Ale čoby – biela nie je ani farba. Nie je to nič, presne ako ticho. Obyčajné nič bez slov a bez hudby. Potichu sa rovná nabielo. Neviem byť potichu alebo osamote, je to to isté. Tesne nad bruchom alebo priamo v bruchu – nikdy som nepochopil, kde presne – pocítim zrazu bolesť, ktorá ma donúti vysadnúť na moju rozpadnutú rachotinu bez bŕzd (kedy ju konečne dám do opravy?); jazdím potom kade-tade, hľadím pritom uprene do očí babám, na ktoré natrafím, aby som sa ubezpečil, že nie som sám. Ak sa na mňa niektorá pozrie, existujem.

Prečo som taký? Hneď strácam sebakontrolu! Neviem byť sám. Potrebujem... ani sám neviem čo. To ma vie napáliť! Ako odškodnenie mám iPod. Veru tak, lebo keď vyjdeš z domu a vieš, že ťa čaká škola, deň odporný ako zaprášený asfalt, a potom nuda tmavá ako tunel, domáce úlohy a rodičia a pes a potom všetko odznova, kým nás smrť nerozdelí – vtedy ťa môže zachrániť len správna muzika. Napcháš si do uší slúchadlá a vojdeš do inej dimenzie. Vojdeš do emócie tej správnej farby. Keď sa potrebujem zamilovať – melodický rock. Keď sa potrebujem nabiť – tvrdý nekompromisný metal. Keď sa potrebujem vybiť – rap a rôzne surovosti, hlavne nadávky. Takto aspoň neostávam sám a celý biely. Takto ma aspoň niekto sprevádza a dáva farbu môjmu dňu.

Nie že by som sa úplne nudil. Mám tisíc plánov, desaťtisíc túžob, milión snov, ktoré treba realizovať, miliardu vecí, ktoré treba rozbehnúť. Nakoniec sa mi ale nepodarí rozbehnúť ani jednu jedinú, pretože to nikoho nezaujíma. A tak si poviem: Leo, kto, do hajzla, ťa do toho núti? Nechaj tak a užívaj si to, čo máš.

Život je len jeden a keď celý obelie, môj počítač je najlepší prostriedok, ako ho zafarbiť. Vždy sa nájde niekto, s kým si začetujem (moje krycie meno je Pirát, ako Johnny Depp). Lebo v tomto som dobrý – viem počúvať druhých. Robí mi to dobre. Alebo nasadnem na moju rachotinu bez bŕzd a vozím sa bez cieľa. Niekedy mám aj cieľ, to vtedy, keď idem pozrieť Nika. S ním si zahráme pesničky, on na base a ja na elektrickej gitare. Jedného dňa budeme slávni, budeme mať našu skupinu, bude sa volať Posádka. Niko hovorí, že by som mal aj spievať, lebo mám pekný hlas, ale ja sa hanbím. Na gitare spievajú prsty a prsty sa nikdy nečervenajú. Nikto nevypíska gitaristu, zato speváka...

Keď Niko nemôže, stretnem sa s ostatnými na zastávke. Na autobusovej zastávke pred školou, na ktorej každý zamilovaný chalan vyznal pred svetom svoju lásku. Vždy tam niekoho nájdeš a niekedy aj nejakú babu. Niekedy aj Beatrice. Na zastávku pri škole chodím kvôli nej.

Je to zvláštne, ráno sa ti do školy nechce, ale popoludní tam nájdeš všetkých. Rozdiel je v tom, že vtedy tam nie sú upíri, teda profáci, vysávači krvi, ktorí už medzitým odišli domov, kde sa zavrú do svojich hrobiek a tam čakajú na ďalšie obete. Hoci – na rozdiel od upírov – profáci sú aktívni cez deň.

Keď je ale pred školou Beatrice, to je iná vec. Zelené oči – keď ich roztvorí – zaberú celú jej tvár. Červené vlasy – keď si ich rozpustí – je to ako náhly úsvit. Stačí málo slov, ale musia byť presné. Vo filme: žáner, ktorý treba ešte len vymyslieť. Vôňa: piesok zavčas ráno, keď je pláž ešte sama s morom. Farba? Beatrice je červená farba. Tak ako je červená láska. Búrka. Uragán, ktorý ťa odfúkne. Zemetrasenie, pri ktorom sa telo rozdrobí na kúsky. Tak sa cítim vždy, keď ju vidím. Ona o tom ešte nevie, ale v niektorý z najbližších dní jej to poviem.

Áno, v jeden z týchto dní jej poviem, že je zámerne stvorená pre mňa a ja pre ňu. Je to tak, s tým sa nedá pohnúť; a keď si to uvedomí, bude všetko perfektné ako vo filmoch. Musím len nájsť vhodnú chvíľu a správny účes. Myslím si totiž, že problém je hlavne vo vlasoch. Keby ma o to požiadala Beatrice, ostrihal by som si ich. Ale čo keď tak stratím všetku silu ako chlapík v tom známom príbehu? Nie, Pirát si nemôže ostrihať vlasy. Lev bez hrivy nie je lev. Nie pre nič za nič sa volám Leo, lev.

Raz som videl dokument o levoch – z húštiny vychádzal samec s obrovskou hrivou a nejaký vrúcny hlas to komentoval: „Kráľ džungle má korunu.“ Také isté sú moje vlasy – slobodné a majestátne.

Aké je pohodlné mať vlasy ako levy. Aké pohodlné je nemusieť si ich česať a môcť si predstavovať, ako slobodne rastú, ako keby boli myšlienkami, ktoré mi rastú v hlave – občas explodujú a rozprsknú sa po okolí. Ja svoje myšlienky darujem druhým – ako bublinky kokakoly, ako keď otvoríš plechovku a urobí to ten vzrušujúci zvuk! Ja viem vlasmi povedať kopec vecí. Čistá pravda. Čistá pravda, čo teraz hovorím.

Všetci mi rozumejú podľa mojich vlasov. Myslím tým, samozrejme, tých správnych v škole, Pirátov z mojej posádky: Nasávača, Haluzáka a Chocholúša. Oco už tento boj vzdal. A mama nerobí iné, len moje vlasy kritizuje. A keď ma vidí babka, skoro ju chytá infarkt (v deväťdesiatke sa to dá aj čakať, no nie?).

Prečo je pre nich také ťažké pochopiť moje vlasy? Najprv ti povedia: Musíš byť autentický, musíš sa prejaviť, musíš byť sám sebou! Keď im potom chceš ukázať, aký si naozaj, zrazu nemáš identitu, správaš sa ako všetci ostatní. Čo je toto za uvažovanie? Kto už len tomu má rozumieť: raz máš byť sám sebou, potom si zase ako všetci ostatní. Nikdy im nič nie je dobré. Pravda je tá, že závidia, hlavne plešatí. Keby som mal oplešivieť, radšej sa zabijem.

Keby sa však moje vlasy nepáčili Beatrice, ostrihal by som si ich... radšej si to ale ešte premyslím. Mohli by sa totiž stať skúšobným kameňom. Beatrice, alebo ma ľúbiš takého, aký som, aj s týmito vlasmi, alebo z toho nebude nič, lebo ak nevieme nájsť zhodu v takých maličkostiach, ako by sme mohli byť spolu? Každý musí byť sám sebou a prijať druhého takého, aký je – toto stále hovoria aj v telke – inak, aká je to láska? No tak, Beatrice, prečo to nechápeš? Veď mne sa na tebe páči všetko, takže už na začiatku si vo výhode. Baby majú vždy navrch. Ako len dokážu stále víťaziť? Ak si pekná, máš svet pri nohách, vyberieš si, koho chceš, robíš, čo len chceš, oblečieš si, čo len chceš... je to fuk, aj tak ťa všetci obdivujú. Tomu sa hovorí šťastie!

Ja by som niekedy celé dni najradšej nevyšiel z domu. Cítim sa taký škaredý, že by som sa zabarikádoval v izbe a ani by som sa na seba nepozrel do zrkadla. Biely. S bielou tvárou. Bezfarebnou. Hotové muky. Ale v niektoré dni som aj ja červený. Kde nájdeš podobného chlapca? Oblečiem si to správne tričko, nahodím džínsy, ktoré mi seknú, a som boh. Aj Zac Efron by mi mohol robiť nanajvýš tajomníka. Sám si idem ulicou. Prvej, na ktorú natrafím, by som mohol povedať: „Počúvaj, krásavica, dnes večer si vyjdeme, chcem ti dať túto skvelú príležitosť! A urobíš len dobre, lebo keď pôjdeš vedľa mňa, všetci sa na teba budú pozerať a povedia si: Ako, do frasa, zbalila takého frajera?! Tvoje kamošky zostarnú od závisti.“

Som naozajstné božstvo! A ten úžasný život, čo mám! Nič ma nezastaví. Keby nebolo školy, už by zo mňa bol niekto.

Keby som nechodil do školy, pravdepodobne by som bol oddýchnutejší, krásny a slávny. Moja škola je pomenovaná podľa jednej postavy z Myšiaka Mickeyho: Horácius. Má ošarpané múry, zamastené triedy, tabule skôr šedivé ako čierne a zemepisné mapy rozstrapkané, so svetadielmi a štátmi vyblednutými na nerozoznanie... Steny majú dve farby, bielu a hnedú, ako smotanovo-čokoládová zmrzlina, až na to, že v škole nič nie je sladké. Okrem zvončeka na konci vyučovania, ktorý keď sa rozozvučí, ako keby na teba reval: Premárnil si ďalšie dopoludnie medzi týmito dvojfarebnými múrmi! Zdrhni!

Len málokedy je škola užitočná. Keď ma prepadne zúfalstvo a utápam sa v bielych myšlienkach, vtedy sa pýtam, kamže to idem, čože to robím, či už naozaj nikdy v budúcnosti neurobím nič poriadne, či... Našťastie, škola je aj ihrisko plné ľudí v tej istej situácii ako ja, je to teda miesto, ktoré dobre poznám. Hovoríme o všetkom a takto zabudneme na myšlienky, ktoré aj tak nikam nevedú. Biele myšlienky nikam nevedú, preto musíš biele myšlienky eliminovať.

V mekáči s mekáčskym zápachom pchám do seba teplé hranolky, zatiaľ čo Niko srká cez slamku kolu z veľkého pohára.

„Nesmieš myslieť na bielu.“

Niko mi to vždy hovorí. Niko má vždy pravdu. Nie je to žiadna náhoda, že je môj najlepší kamarát. Je ako Will Turner pre Jacka Sparrowa. Navzájom si zachraňujeme život aspoň raz za mesiac – veď na to sú priatelia. Ja si priateľov vyberám. To je na priateľoch pekné. Ty si ich vyberáš a je ti s nimi dobre, pretože si si ich vybral presne takých, akých chceš. Spolužiakov si ale nevyberáš. Vyberie ti ich náhoda a často je z toho potom nechutná otrava.

Niko je z béčky (ja som v déčke), ale v škole hráme minifutbal v rovnakom mužstve: Piráti. Dvaja fenomenálni hráči. Ale v triede sa vyskytuje aj typický prípad stále nervóznej osoby: Elettra. Už to meno neveští nič dobré – tragická Elektra. Niektorí ľudia odsúdia svoje deti už menom. Ja sa volám Leo, a to mi vyhovuje. Lev! Mal som šťastie: toto meno vyvoláva predstavu pekného, silného človeka, ktorý vychádza z húštiny ako nejaký kráľ s hrivou. Jeho hlas buráca... teda v mojom prípade sa o to aspoň pokúša... Každý má v mene vpísaný svoj osud. Žiaľ. Vezmi si napríklad Elettru: čo je to za meno? Je ako elektrický prúd, už pri tom mene ťa kopne elektrina. Preto je vždy nervózna.

Potom tu je profesionálny otravovač ovzdušia Giacomo zvaný Smraďoch. Ďalšie meno, ktoré prináša smolu! Takto sa volal aj básnik Leopardi, ktorý bol hrbatý. Nikto sa nerozpráva s Giacomom. Smrdí. A nikto nemá odvahu mu to povedať. Ja, odkedy som sa zaľúbil do Beatrice, sa denne sprchujem a holím sa raz mesačne. A napokon, je to jeho vec, že sa neumýva. Teda matka by mu to mohla povedať. Ale ani tá nič. Tak je... ale čo s tým mám ja spoločné? Nemôžem predsa zachraňovať svet. Na to stačí Spiderman.

Nikovo grgnutie ma privedie späť na zem a so smiechom mu poviem:

„Máš pravdu. Na bielu nesmiem myslieť...“

Niko ma potľapká po pleci:

„Zajtra musíš byť ako naspídovaný! Tých chudákov musíme vybúchať!

Ó, žiara nekonečná vo mne!

Čo by bola škola bez futbalového turnaja?

„Neviem, prečo som to urobil, neviem, prečo som sa zabával, keď som to robil, a neviem, prečo to urobím znovu.“ Moju životnú filozofiu zhŕňajú tieto skvelé slová Barta Simpsona, môjho jediného učiteľa a vodcu. Napríklad. Dnes je profesorka dejáku a filozofie chorá. Skvelé! Príde suplentka, chudera smoliarska.

Nesmieš používať takéto slová!

Hrozivo zahrmelo mamine napomenutie, ale ja ich aj tak používam. Keď sa inak nedá, tak sa nedá! Suplentka je z definície koncentrát celej vesmírnej smoly.

Po prvé: pretože zastupuje profesora, ktorý sám osebe je už smoliarsky chudáčik, a z toho vyplýva, že suplentka je smoliarka na druhú.

Po druhé: pretože je suplentka – veď aký je to život zastupovať v robote niekoho, kto je chorý?

To jest, nielen že si smoliarska chudera, ale nosíš smolu aj druhým. Smoliarka na tretiu. Smola je fialová. Pretože fialová je farba mŕtvych. Čakali sme ju hneď pri dverách, tú suplentku, škaredú ako smrť v jej bezchybnom kostýme, aby sme ju hneď zasypali oslintanými papierovými guľôčkami vystreľovanými s vražednou presnosťou z trubiek od guľôčkových pier.

Namiesto nej však prichádza mladý chalan, v saku a košeli. Je presný. S trochu príliš čiernymi očami na môj vkus. Aj okuliare má čierne, na príliš dlhom nose. Aj tašku plnú kníh. Viackrát zopakuje, že má rád to, čo študuje. Ešte nám tu chýbal tento majster, čo v také niečo verí. To sú tí najhorší! Nespomínam si na jeho meno. Povedal ho, ale práve som sa rozprával so Silviou. Silvia patrí k tým, čo s nimi môžeš hovoriť o všetkom. Mám ju veľmi rád a často ju objímam. Robím to preto, lebo to má rada. Aj ja. Nie je ale môj typ. Presne povedané, je to správne dievča, môžeš s ňou hovoriť o všetkom a ona ťa vie počúvať a vie ti poradiť. Chýba jej ale niečo: kúzlo, čaro. To, čo má Beatrice. Nemá červené vlasy ako Beatrice. Beatrice ťa omámi jediným pohľadom. Beatrice je červená. Silvia je belasá ako všetci skutoční priatelia. Ale suplent je len čierna škvrnka na beznádejne bielom dni.

Smola, smola, úbožiacka smola!

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Biela ako mlieko, červená ako krv