Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

BRONNIE WARE

Čo pred smrťou najviac ľutujeme

Ako nám naši drahí zmenia život, keď odchádzajú.

Preklad: Aedit, s.r.o., www.aedit.cz

Jazyková korektúra: Aedit, s.r.o., www.aedit.cz

Dizajn obálky: Graphicsoul s.r.o., www.graphicsoul.sk

Vnútorná úprava a sadzba: Hana Fašungová, www.vasgrafik.sk

V roku 2013 vydalo vydavateľstvo The Vision s.r.o., www.thevision.sk

Copyright epub version © 2012 iAdverti

All rights reserved.

www.iadverti.com

Autori tejto knihy nedávajú, či už priamo alebo nepriamo, žiadne lekárske odporúčania, ani nepredpisujú použitie žiadnych techník ako formy liečby fyzických alebo medicínskych problémov bez odporúčania lekára. Zámerom autorov je iba ponúknuť informácie všeobecného charakteru, ktoré Vám môžu napomôcť v hľadaní emocionálnej alebo duchovnej pohody. V prípade, že použijete akékoľvek informácie z tejto knihy pre seba, čo je Vaše ústavné právo, autori a vydavateľ nepreberajú na seba žiadnu zodpovednosť za Vaše konanie.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN-978-80-89632-11-4

ÚVOD

Jeden príjemný večer sme v malom vidieckom mestečku viedli debatu, tak, ako sa dozaista viedli mnohé iné veselé rozhovory v tej istej chvíli po celom svete. Jednoducho, dvaja ľudia, ktorí si porozumeli a rozprávajú sa. Neskôr sa ukázalo, že to bol, na rozdiel od ostatných, jeden z najdôležitejších zlomových bodov v živote istého človeka. A tým človekom som bola ja.

Cec je redaktorom vynikajúceho časopisu o folkovej hudbe v Austrálii s názvom Tradícia a dnešok. Známy a obľúbený je aj pre podporovanie austrálskej folkovej hudby, ako aj pre jeho veľký bodrý úsmev. Rozprávali sme sa o našej láske k hudbe (čo bolo absolútne prirodzené, keďže sme boli na festivale folkovej hudby). Debata sa dotkla aj výzvy, ktorej som v tom čase čelila nájsť financie na program hry na gitaru a skladanie piesní, ktorý som chcela realizovať v ženskej väznici. „Ak sa ti to podarí postaviť a rozbehnúť, daj mi vedieť a uverejníme ti ten príbeh,” povzbudil ma Cec.

Skutočne sa mi ho podarilo postaviť a rozbehnúť, a po nejakom čase som napísala pre Cecov časopis príbeh o mojich skúsenostiach. Keď som ho dopísala, pýtala som sa sama seba, prečo som v živote nenapísala viac príbehov. Koniec koncov, vždy som niečo písala. Už ako malé pehavé dievčatko som si dopisovala s pri ateľmi z celého sveta. Bolo to v časoch, keď ľudia ešte písali listy ručne, dávali ich do obálok a vhadzovali do poštových schránok.

Písať som neprestala ani ako dospelá . Aj naďalej som rukou písala listy priateľom a roky som si písala denník. A skladala som piesne. V podstate som neustále písala (ibaže tentoraz nielen s perom v ruke, ale i s gitarou). Potešenie, ktoré som pociťovala pri kuchynskom stole, keď som starodávnym perom na starý papier písala príbeh o väznici, znovu zapálilo moju lásku k písaniu. Poďakovala som Cecovi a krátko na to som začala písať blog.

Udalosti, ktoré nastali, zmenili smerovanie môjho života v tom najlepšom slova zmysle.

‚Inšpirácia a Chai’ začala v útulnej malej chatke v Blue Mountains v Austrálii, prirodzene pri šálke čaju Chai. Jeden z prvých článkov, ktoré som napísala, bol o zomierajúcich, o ktorých som sa starala. Opatrovateľku som robila predtým, ako som začala pracovať vo väzení, takže som mala ešte všetko v čerstvej pamäti. V nasledujúcich mesiacoch mal článok takú čítanosť, akú dokáže zabezpečiť iba internet. Začala som dostávať e-maily od neznámych ľudí, ktorí reagovali nielen na článok, ale aj na moje predchádzajúce blogy.

Takmer rok na to som žila v malej chatke v chatovej oblasti. Jedno pondelkové ráno som si sadla za stôl na verande s úmyslom začať písať. Predtým som ešte pozrela statusy na mojej webstránke tak, ako všetci z času načas robíme. Webstránka ma najskôr zmiatla, neskôr pobavila. Nasledujúci deň som sa pozrela na web znovu, a nasledujúci znovu. Bolo to jasné! Dialo sa čosi veľké. Článok „Päť hlavných vecí, ktoré ľutujú zomierajúci”, dostal krídla.

E-maily z celého sveta sa začali sypať, vrátane požiadaviek od iných autorov citovať a prekladať článok na svojich blogoch. Ľudia ho čítali vo vlakoch vo Švédsku, na autobusových staniciach v Amerike, v kanceláriách v Indii, počas raňajok v Írsku… Samozrejme, nie každý s článkom súhlasil, no vyvolal dostatočné diskusie na to, aby mohol ďalej letieť svetom. Tým pár ľuďom, ktorí s článkom nesúhlasili, som odpísala: „Nestrieľajte na posla”. Jednoducho som sa podelila o to, o čo sa zomierajúci podelili so mnou. Najmenej deväťdesiatpäť percent ohlasov na článok bolo pozitívnych. Potvrdilo sa, ako veľa máme spoločné, aj napriek kultúrnym odlišnostiam.

Po celý čas, čo som bývala v chatke, som si užívala spoločnosť vtákov a lesných zvierat, ktoré priťahoval potôčik oproti. Dennodenne som si sadala za stôl na verande a pracovala som. Hovorila som „áno” príležitostiam, ktoré sa sami ponúkali. Počas nasledujúceho mesiaca prečítalo „Päť hlavných vecí, ktoré ľutujú zomierajúci” viac než milión ľudí. V priebehu roka sa toto číslo viac než strojnásobilo.

Veľa ľudí, ktorých zaujala táto téma a množstvo požiadaviek od tých, ktorí sa so mnou spojili, ma primäli k tomu, že som sa rozhodla spracovať tento námet. Vždy som chcela napísať knihu, tak, ako to chce veľa iných ľudí. Ukázalo sa však, že len prerozprávaním vlastného príbehu môžem plnohodnotne vyjadriť poznanie, ktoré som nadobudla počas starostlivosti o zomierajúcich. Kniha, ktorú som mala napísať, bola pripravená. A je to táto kniha.

Ako sa dočítate v mojom príbehu, nikdy som nebola tá, ktorá by dodržiavala tradičný spôsob života, ak vôbec niečo také existuje. Žijem tak, ako ma život vedie a píšem túto knihu ako žena, ktorá zažila niečo, o čo sa chce podeliť. Som Austrálčanka, a aj keď som sa snažila písať všeobecne, používala som austrálsky pravopis a jazyk.

Takmer všetky mená v knihe som zmenila, aby som ochránila súkromie priateľov a ich rodín. Meno môjho prvého učiteľa jogy, môjho šéfa v prenatálnom centre, majiteľa karavanového parku, moju poradkyňu z väzenskej služby a všetkých skladateľov piesní sú pravé. Chronologický sled som zmenila tak, aby bolo možné zdieľať spoločné témy.

Veľká vďaka patrí všetkým, ktorí ma rôznymi spôsobmi sprevádzali na mojej ceste. Za podporu a profesionálny prístup špeciálne ďakujem: Márii Burrowsovej, Elizabethe Chamovej, Valde Lowovej, Robovi Conwayovi, Reese Ryanovej, Barbare Gilderovej, ockovi, Pablovi Acostovi, Brucovi Reidovi, Joane Dennisovej, Siegfriedovi Kunzemu, Jill Marrovej, Guyovi Kachelovi, Michaelovi Bloemovi, Ane Goncalvezovej, Kate a Colovi Bakerovým, Ingrid Cliffovej, Markovi Pattersonovi, Jane Dargavillovej,

Jo Wallaceovej, Bernadette a všetkým, ktorí podporili moje písanie a hudbu svojimi kladnými reakciami.

Vďaka tiež všetkým, ktorí mi veľakrát pomohli mať strechu nad hlavou, vrátane: Marka Avellina, tetušky Jo, Sue Greigovej, Helen Atkinsonovej, strýka Freda, Di a Grega Burnsovcov, Dustyho Cuttella, Mardi McElvennyovej a všetkým mojim úžasným klientom o ktorých som sa starala, a ktorých domovy som milovala ako môj vlastný. Vďaka tiež všetkým milým ľuďom, ktorí mi kedy dali najesť.

Za osobnú podporu na mojej kľukatej ceste ďakujem všetkým priateľom, minulým aj súčasným, blízkym aj ďalekým. Vďaka vám za to, že ste obohatili môj život toľkými spôsobmi. Osobitná vďaka: Markovi Nevenovi, Sharon Rochfordovej, Julie Skerrettovej, Melovi Giallongovi, Angeline Rattanseyovej, Katee McFarlanovej, Bradovi Antoniouvi, Angie Bidwellovej, Therese Clancyovej, Barbare Squireovej, všetkým z meditačného centra v horách, ktorí ma priviedli na cestu pokoja, a môjmu partnerovi. Všetci ste boli mojou pohovkou, keď som si najviac potrebovala odpočinúť.

Samozrejme ďakujem mojej mame Joy, tej najúžasnejšej osobe, ktorá kedy chodila po Zemi. Za zasvätenú lekciu o láske, ktorú si mi dala svojim prirodzeným príkladom. Nekonečná vďaka, si úžasná žena.

Všetkým skvelým ľuďom, ktorí nás opustili, ktorých príbehy nielen tvoria túto knihu, ale tiež významne ovplyvnili môj život – touto knihou vám vzdávam poctu. Tiež ďakujem rodinám, ktoré tu zanechali, za láskyplný, nezabudnuteľný čas, ktorý sme spolu strávili. Vďaka vám všetkým.

A nakoniec, vďaka strake, ktorá spieva na strome pri potôčiku, kým toto píšem. Ty, a všetci tvoji druhovia vtáci ste mi boli príjemnou spoločnosťou počas písania týchto strán. Vďaka ti, Bože, za posilnenie a za to, že si mi zoslal toľko krásy na mojej ceste.

Niekedy si až oveľa neskôr uvedomíme, že nejaký moment v čase zmenil smerovanie nášho života. Množstvo takýchto momentov, o ktoré sa podieľam v tejto knihe, zmenilo môj život. Vďaka ti, Cec, za znovuobjavenie spisovateľa vo mne. A vďaka ti, čitateľ, za tvoju dobrotu a za to, že sme sa takto stretli.

S láskou,

Bronnie.

Na verande pri západe slnka,

utorok podvečer.

Z TRÓPOV DO SNEHU

„Nemôžem nájsť moje zuby. Nemôžem nájsť moje zuby.” Dôverne známe volanie sa rozliehalo izbou, keď som si chcela užiť voľné popoludnie. Knihu, ktorú som čítala, som položila na posteľ a vošla do obývacej izby.

Ako som predpokladala, stála tam Agnes, vyzerala zmätene a nevinne sa usmievala svojím bezzubým úškľabkom. Obe sme vybuchli do smiechu. Tento vtip by už mal byť otrepaný, pretože svoje zuby si niekde zapatrošila každých pár dní, nikdy sa nám však nezunoval.

„Som si istá, že to robíš len preto, aby si ma dostala sem, k tebe,” smiala som sa, keď som začala dnešné hľadanie na známych miestach. Vonku ďalej padal sneh a podčiarkoval útulnosť a teplo chaty. Agnes pokrútila hlavou a tvárila sa neústupne

„Vôbec nie, drahá! Vybrala som si ich pred tým, než som si zdriemla, ale keď som sa zobudila, nevedela som ich nikde nájsť.” Okrem toho, že zabúdala, bola neuveriteľne bystrá.

Agnes a ja sme začali spolu bývať pred štyrmi mesiacmi, keď som odpovedala na inzerát, v ktorom hľadala opatrovateľku. Ako Austrálčanka v Anglicku som robila v pube, v ktorom som mohla aj bývať. Bolo to zábavné obdobie, nadviazala som pár skvelých priateľstiev s kolegami a domácimi. Prax v bare už som mala, takže som našťastie hneď po príchode do Anglicka našla prácu. Ale nastal čas na zmenu. Predchádzajúce dva roky, kým som sa vybrala za oceán, som strávila na tropickom ostrove, takom malebnom, ako keby bol namaľovaný na nejakej pohľadnici. Po viac ako desiatich rokoch práce v bankovom sektore, som sa chcela oslobodiť od stereotypu práce od pondelka do piatka, od deviatej do piatej. Chcela som skúsiť iný život.

Spolu s jednou z mojich sestier sme sa vypravili dovolenkovať ostrov v Severnom Queenslande. Chceli sme získať osvedčenie pre potápanie s prístrojom. Zatiaľ čo sa ona buchla do nášho inštruktora potápania, čo nám, samozrejme, veľmi prospelo pri testoch, ja som sa štverala na vrch na ostrove. Keď som s úsmevom sedela na obrovskom balvane, ponorená v oblakoch, mala som „vnuknutie” chcem žiť na ostrove.

O štyri týždne už bola práca v banke minulosťou, môj majetok bol buď predaný, alebo poslaný na farmu mojich rodičov, ktorí ho odložili do šopy. Na mape som si zvolila dva ostrovy neďaleko seba. Nevedela som o nich nič viac okrem toho, že sa mi páčilo ich umiestnenie a že na každom z nich bol rezort. Bolo to v roku 1991, ešte neexistoval internet, kde si bleskovo môžete nájsť čokoľvek o čomkoľvek. Aj mobilné telefóny do Austrálie masovo dorazili až o niekoľko rokov neskôr. Poštou som poslala listy so žiadosťou o prácu a vybrala sa smerom na sever, do neznámeho cieľa. Po ceste dostal môj bezstarostný duch opatrné varovanie, keď ma nemilá skúsenosť veľmi rýchlo primäla prestať s autostopom. Ocitla som sa na špinavej ceste uprostred ničoho, ďaleko mimo trasy, ktorá viedla do mesta, kam som mala namierené. Vtedy mi zaznelo v ušiach niekoľko varovných zvončekov, aby som už nikdy nezodvihla palec. Povedal, že mi chce ukázať, kde býva. Medzitým okolité domy mizli a hustla buš, na pustej, špinavej ceste nikoho nebolo. Našťastie som nespanikárila a s chladnou hlavou sa mi podarilo vykrútiť z tejto situácie. Pokúsil sa len o zopár uslintaných bozkov a mne sa podarilo rýchlo vybehnúť z auta. A to bol koniec môjho stopovania.

Potom som už cestovala iba verejnou dopravou. Okrem tej nepríjemnej skúsenosti to bolo veľké dobrodružstvo, pretože som nikdy nevedela, kde zakotvím nabudúce. Zatiaľ, čo som sa viezla za teplejším podnebím mi pri cestovaní rôznymi autobusmi a vlakmi moju cestu skrížilo niekoľko výnimočných ľudí,. Po pár týždňoch cestovania som volala mame. Povedala mi, že som dostala list, v ktorom mi písali, že na jednom z ostrovov, ktoré som si vybrala, majú pre mňa prácu. Tak zúfalo som chcela uniknúť bankovému stereotypu, že som spravila smiešnu chybu a vyhlásila som, že vezmem akúkoľvek prácu. O pár dní som už bývala na krásnom ostrove, ale po lakte som sa topila v špinavých hrncoch a panviciach.

Život na ostrove však bol fantastickou skúsenosťou nielenže ma oslobodil od stereotypu od pondelka do piatku, ale doslova som ani nevedela, ktorý deň v týždni je. Milovala som to. Po roku práce, ktorú nie práve láskyplne nazývali muklovská, som sa prepracovala za bar. Čas strávený v kuchyni bol naozaj veľmi zábavný, naučila som sa množstvo vecí o kreatívnom varení. Bola to však aj tvrdá práca v trópoch, pri ktorej som sa neustále potila v neklimatizovanej kuchyni. Aspoň počas voľných dní som sa prechádzala po veľkolepých dažďových pralesoch, požičiavala som si člny a plavila sa na neďaleké ostrovy, potápala som sa, alebo som si len tak užívala ten raj.

Bezplatné brigádovanie v bare mi nakoniec otvorilo dvere na toto vytúžené miesto. Vyžívala som sa v milión dolárov hodnom výhľade na blankytne modrú vodu, biely piesok a kolísajúce sa palmy… Keď to tak vezmem, nebola to tvrdá práca. Jednala som so spokojnými zákazníkmi, ktorí si tu užívali dovolenku svojho života a naučila som sa mixovať koktaily, ktoré si zaslúžili byť na fotke v cestovnom katalógu. Bola som na hony vzdialená od môjho predchádzajúceho života v banke.

Práve za barom som stretla muža z Európy, ktorý mi ponúkol prácu v jeho tlačiarenskej firme. Cestovanie bolo vždy mojou túžbou a po viac než dvoch rokoch ostrovného života som začala bažiť po nejakej zmene, opäť si užívať anonymitu. Keď dennodenne žijete a pracujete v rovnakej komunite, začne pre vás byť súkromie posvätné.

Každý, kto sa po pár rokoch života na ostrove vráti na pevninu, zažije kultúrny šok. Ale preskočiť z ostrova do krajiny, kde nepoznáte ani len jazyk, to bolo poriadne náročné. Som rada, že aj počas týchto mesiacov mi skrížilo cestu niekoľko milých ľudí. Potrebovala som však mať okolo seba rovnako zmýšľajúcich priateľov, takže som nakoniec zamierila do Anglicka. Dorazila som tam s peniazmi akurát tak na cestovný lístok, aby som sa dostala k tej jedinej osobe, ktorú som v krajine poznala. A tak sa s librou a šesťdesiatimi šiestimi pencami, ktoré mi zostali, začala moja nová kapitola.

Nev mal rozkošný veľký úsmev a na hlave plno rednúcich bielych kučier. Miloval víno a pracoval ako expert v oddelení vína v obchodnom dome Harrods. Bol práve prvý deň letného výpredaja. Prišla som za ním po celonočnej plavbe trajektom cez kanál. Určite som na tomto rušnom mieste vyzerala ako tuláčka. „Ahoj Nev. Som Bronnie. Raz sme sa stretli. Som Fionina priateľka. Pred pár rokmi si to zapichol na mojom gauči,” oznámila som mu ponad pult s veselým úsmevom.

„Samozrejme, Bronnie,” počula som s uľahčením. „Čo sa deje?” „Potrebujem sa niekde zložiť na pár nocí, prosím,” povedala som s nádejou v hlase.

Kým siahal Nev do vrecka po kľúč, odpovedal: „Samozrejme. Nech sa páči.” A tak som mala strechu nad hlavou, miesto na spanie na jeho pohovke a adresu jeho bytu.

„A požičiaš mi desinku libier, prosím?” spýtala som sa optimisticky. Bez zaváhania vytiahol z vrecka desať libier. Slová vďaky a bodrý úsmev ako odpoveď z mojej strany a bola som vybavená. Mala som posteľ a stravu.

Časopis o cestovaní, v ktorom som plánovala pozrieť si pracovné inzeráty, vyšiel práve v to ráno, takže som si jeden kúpila, išla som domov k Nevovi a vybavila tri telefonáty. A nasledujúce ráno som bola na pohovore ohľadom práce s ubytovaním v pube v Surrey. A už v to popoludnie som sa tam ubytovala. Perfektné.

Život sa ďalej odvíjal zopár rokov, bol plný priateľstiev a ľúbostných vzťahov. Boli to veselé časy. Život na dedine mi vyhovoval, občas mi pripomínal ostrovnú komunitu a bola som obklopená ľuďmi, ktorých som mala rada. A ani som nebola až tak príliš ďaleko od Londýna, takže som tam často chodila a väčšinou som si tie cesty riadne užila.

Volalo ma však ďalšie cestovanie. Chcela som zistiť trochu viac o Strednom Východe. Dlhé anglické zimy boli dobrou skúsenosťou a bola som rada, že som ich zopár zažila. Je to kontrast k dlhým, horúcim letám Austrálie. Mala som na výber – zostať alebo ísť a rozhodla som sa, že zostanem ešte jednu zimu a našetrím si nejaké peniaze na cestu. Prestala som s návštevami pubov a odolala pokušeniu každý večer spoločensky žiť. Aj tak som toho nikdy veľa nevypila. Odvtedy som abstinentka. Ale vyjsť si každý večer do spoločnosti stojí veľa peňazí, za ktoré som mohla radšej cestovať.

Takmer v tom istom čase, ako som dospela k tomuto rozhodnutiu, padol mi do oka inzerát na prácu s Agnes. Bolo to len vo vedľajšom grófstve pri Surrey. Prácu som získala hneď na prvom pohovore, keď farmár Bill zistil, že aj ja som dievča z farmy. Jeho matka Agnes mala okolo osemdesiatky, dlhé sivé vlasy po plecia, veselý hlas a obrovské okrúhle brucho zakryté takmer každý deň tým istým červeným kardigánom. Ich farma bola len pol hodinu autom od Surrey, takže nebol problém zájsť cez voľné dni za priateľmi. Cítila som sa tam však ako v inom svete. Bola som veľmi izolovaná, keďže som bola s Agnes dvadsaťštyri hodín od nedeľného až do piatkového večera. Dve hodiny voľna každé popoludnie mi neumožnili veľmi spoločensky žiť, aj keď som ich občas využila a stretla sa s mojim Angličanom.

Dean bol drahúšik. Spájal nás humor a naša láska k hudbe – od samého začiatku, od prvej minúty nášho zoznámenia. Stretli sme sa v pube, deň po mojom príchode do Anglicka, hneď po pracovnom pohovore. Čoskoro sme zistili, že naše životy sú bohatšie a veselšie odvtedy, ako sme sa spoznali. Žiaľ, nebola to Deanova spoločnosť, čo som v tom čase najviac vyhľadávala. Obvykle som bola snehom zasypaná s Agnes a ešte viac som bola zaneprázdnená hľadaním jej zubov. Je udivujúce, ako sa mohlo v tak malom dome nájsť toľko rôznych miest, kde sa dali stratiť zuby.

Jej Princezná bola vlastne desaťročný nemecký ovčiak, ktorý pĺzol a všade zanechával chlpy. Bola to sučka s milou povahou, ale kvôli artritíde strácala silu v zadných labkách. Je to obvyklá choroba tohto plemena. Poučená z minulosti, zodvihla som jej zadok a pozrela sa, či pod ním nie sú zuby jej paničky. Nie vždy som mala šťastie, ale už sa stalo, že ich prisadla a tak sa tam vždy vyplatilo pozrieť. Princezná šibalsky pokývala veľkým chvostom, vrátila sa k snívaniu pri kozube a v sekunde zabudla na krátke vyrušenie. Krížom krážom sme s Agnes hľadali ďalej. „Nie sú tu,” volala na mňa zo spálne. „Ani tu nie sú,” odpovedala som jej z kuchyne. Napokon som sa prichytila, ako prehľadávam spálňu. S Agnes to bolo veľakrát vyčerpávajúce, jednoducho práca opatrovateľky. Ale ak ma potrebovala aj mimo mojich plánovaných pracovných hodín, nikdy som s tým nemala problém.

Jej zuby sme nachádzali pod vankúšom, na toaletnom stolíku v kúpeľni, v čajovej šálke na kuchynskom kredenci, v jej kabelke a na množstve iných, ťažko uveriteľných miest. Boli aj za televízorom, v kozube, v smetnom koši, na chladničke a v jej topánke. A, samozrejme, pod mohutným zadkom Princeznej.

Mnohým sa môže zdať takáto práca rutinná. Osobne mám radšej zmenu. Rutina však má svoje miesto v živote, zvlášť u starších ľudí. S Agnes sme mali týždennú a dennú rutinu. Každý pondelok sme chodili k lekárom, keďže Agnes museli robiť pravidelné krvné testy. Termín sme mali presne v ten istý čas každý týždeň. Jedna aktivita denne stačila, inak by to narušilo jej poobedný odpočinok a pletenie.

Princezná s nami chodila všade, či už pršalo, padali krúpy, alebo svietilo slnko. Najprv som spustila zadné dvierka pickupu. Tá stará psia dáma trpezlivo čakala a vždy šibalsky kývala chvostom. Bol to nádherný tvor. Potom som zdvihla jej predné labky na zadné dvierka, rýchlo som schmatla jej zadok a zdvihla ju úplne hore, skôr než by jej zlyhali zadné labky a museli by sme začať od začiatku. Po zvyšok vychádzky som bola celá od psích chlpov pieskovej farby.

Hopnúť dolu bolo jednoduchšie, i keď aj pritom potrebovala pomoc. Princezná sa spustila dolu tak, že si dala predné laby na zem a potom čakala, kým jej ja položím zadné na zem. Ak Agnes potrebovala, aby som medzitým pomohla jej, Princezná čakala v tejto polohe, so zadkom vo vzduchu, až kým som nebola hotová. Keď už bola dolu, vykračovala si veselo, bezstarostne, a šibalsky kývala tým veľkým, starým chvostom.

Utorky sme chodili nakupovať do potravín v blízkej dedine. Starí ľudia, s ktorými som robila, boli väčšinou veľmi šetrní. Agnes stelesňovala pravý opak. Vždy sa mi snažila kupovať nejaké veci, najmä také, ktoré som nepotrebovala, alebo nechcela. V každej uličke v obchode sa naskytol pohľad na dve ženy, jednu staršiu a jednu mladšiu, ako sa spolu prú. Obe sa usmievali a občas aj smiali, ale obe boli tvrdohlavé. Výsledkom bolo, že som skončila s polovicou toho, čo mi Agnes chcela kúpiť. Bývali to rôzne vegetariánske pochúťky, mango z dovozu, nová kefa na vlasy, tielko alebo nejaké zubné pasty s hroznou príchuťou.

V stredu sme chodievali na bingo, tiež v miestnej dedine. Jej zrak sa zhoršoval, takže ja som bola Agnesinými očami a potvrdzovala som bingo. Čísla vedela prečítať dobre a relatívne dobre počula, ale skontrolovala si ich so mnou skôr, než nejaké prečiarkla. Milovala som všetkých tých starčekov a starenky. Mala som dvadsať a bola som medzi nimi jediná mladá, kvôli čomu sa Agnes cítila výnimočne. Hovorila o mne ako o svojej priateľke.

„No, boli sme včera s mojou priateľkou nakupovať a kúpila som jej nejaké nové spodné nohavičky,” oznámila vážne a hrdo všetkým svojim starým kamarátom z binga.

Všetci prikyvovali a usmievali sa na mňa ako som tam sedela a myslela si: „Ach, Bože”.

A ona pokračovala. „Jej matka jej tento týždeň písala z Austrálie. Viete, je tam teraz strašne teplo. A má nového synovca.” A hlavy na mňa opäť kývali a usmievali sa.

Netrvalo mi dlho, kým som zistila, koľko informácií jej môžem poskytnúť. Nechce sa mi ani pomyslieť na to, koľko vecí z môjho

života by sa dozvedeli, najmä keď mi mama poslala nejakú rozkošnú spodnú bielizeň a iné darčeky, aby ma na diaľku rozmaznávala. Ale od Agnes to bolo všetko nevinné a láskyplné. Takže som to dokázala zniesť a dalo sa to vydržať, aj som sa kvôli nej občas červenala a krčila sa pod stôl.

Štvrtky boli jediný deň, keď sme neobedovali doma. Bol to pre nás tri, samozrejme vrátene Princeznej, veľký deň. Zaviezla som nás do mestečka v Kente a dali sme si obed s Agnesinou dcérou.

Štyridsaťpäť kilometrov je podľa Angličanov veľká vzdialenosť, ale pre Austrálčanku je to za rohom. Pohľad na vzdialenosti je rozhodne záležitosťou odlišnosti kultúr.

V Anglicku prejdete tri kilometre a ste v úplne inej dedine. Prízvuk ľudí bude tiež úplne iný a možno nebudete poznať nikoho, aj keď ste v susednej dedine žili celý život. V Austrálii sa môžete previezť osemdesiat kilometrov kvôli pecňu chleba. Vaši susedia môžu byť tak ďaleko, že keď vás chcú pozdraviť, zatelefonujú, alebo zavolajú cez vysielačku. Raz som pracovala v oblasti na Severnom teritóriu, ktorá bola tak odľahlá, že do najbližšej krčmy lietali lietadlami. Malá pristávacia dráha bola podvečer plná dvojmiestnych lietadiel a úplne prázdna nasledujúce ráno, keď všetci, plní grogu, odleteli späť domov.

Štvrtok bol, samozrejme, veľkým vychádzkovým dňom pre Agnes a skvelá pomalá jazda pre mňa. Jej dcéra bola milá žena a stretnutia príjemné. Obe si vždy dali obed ako pre drevorubača, hovädzie so syrom a nakladanou zeleninou. Často som žasla nad tým, ako Angličania milujú nakladanú zeleninu. Je to však dobrá krajina pre vegetariánov, nikdy som sa nemusela obmedzovať, vždy som mala na výber. Keďže mi bola stále zima, zvyčajne som si vybrala polievku, ktorá ma zahriala, alebo výdatnú porciu cestovín.

Piatky boli vždy rovnaké. Žili sme na dobytčej farme s vlastným mäsiarstvom. Farmu viedli dvaja Agnesini synovia. V piatok ráno sme sa vybrali do mäsiarstva. Agnes trvala na tom, že si všetko bez ponáhľania poriadne a podrobne prezrie. Nakoniec aj tak každý týždeň kúpila presne to isté. Mäsiar jej dokonca navrhoval, že jej nákup nechá doniesť, ale ona ani za svet. „Vďaka, ale musím prísť a vybrať si osobne,” odpovedala zdvorilo.

V tom čase som bola vegetariánka. Teraz som vegánka. Žila som tam na dobytčej farme, nie veľmi odlišnej od tej, na ktorej som vyrástla. Aj keď nie som zástankyňa jedenia mäsa, chápala som ich podnikanie a životný štýl. Koniec koncov, bolo mi to blízke.

Z mäsiarstva sme sa prešli, kráčali sme po vidieku, rozprávali sa s farmármi a s kravami. Agnes namáhavo pomaly kráčala so svojou paličkou, ja tesne popri nej a Princezná za nami. Nezáležalo na tom, ako chladno bolo, obliekla si len viac vrstiev. Piatky boli vždy rovnaké navštívili sme obchod a potom kravy v kravíne.

Žasla som nad tým, ako odlišne sa zaobchádza s anglickými kravami oproti austrálskym. Majú teplé kravíny a individuálnu starostlivosť. Austrálske kravy nemusia znášať anglické zimy. Veľmi ma vždy rozľútostilo, že niektorý deň budeme pravdepodobne kupovať u mäsiara mäso z kravy, ktorú som poznala po mene. Je ťažké sa s tým vyrovnať a mne sa to ani nikdy nepodarilo.

Moje vegetariánstvo bolo doma dosť na pretrase, napriek tomu, že som sa ho snažila držať v tajnosti a rešpektovala som životný štýl rodiny. Nikdy som nebola ten typ vegetariána alebo vegána, ktorý by o tom stále rozprával. Po tom, čo som videla počas môjho detstva a po tom, čo ma zobrali na školskú exkurziu na jatky, ktorá ma vystrašila na celý život, veru chápem, prečo niektorí vegetariáni a vegáni o tom tak nahlas a vášnivo rozprávajú. Každému, kto nájde odvahu pozrieť sa na tento priemysel a na to, čo sa deje za jeho stenami, trhá srdce.

Uprednostňujem život v tichosti a chcem byť jednoducho príkladom. Rešpektujem právo každého žiť tak, ako mu to vyhovuje. Hovorím o svojom presvedčení len vtedy, ak sa ma pýtajú a teším sa, ak cítim skutočný záujem. Je však zaujímavé, ako na mňa v priebehu rokov takmer neznámi jedáci mäsa útočili bez toho, aby som ich akokoľvek provokovala, iba kvôli môjmu rozhodnutiu nejesť zvieratá. Aj toto je asi dôvod, prečo som sa rozhodla žiť tichý vegetariánsky život. Len som chcela pokoj.

Keď sa ma Agnes začala pýtať, prečo som vegetariánka, váhala som. Jej vlastné živobytie bolo založené na príjme z ich dobytčej farmy. Vlastne aj moje, aj keď na tú spojitosť som hneď nepomyslela. Zobrala som tú prácu s úmyslom našetriť si peniaze a trochu presvetliť život starej dámy.

Ona však na svojich otázkach trvala. Tak som jej povedala o svojich pocitoch, keď som ako dieťa videla, ako zabíjajú dobytok a ovce. Ako sa ma to dotklo, ako veľmi milujem zvieratá a ako som zbadala, že kravy bučia inak keď vedia, že idú zomrieť. Zvuk ich strachu a paniky ma ešte stále straší.

A bolo to. Agnes okamžite vyhlásila, že je tiež vegetariánka.

„Och, Bože môj,” pomyslela som si. „Ako toto vysvetlím jej rodine?” Čoskoro po tom som sa porozprávala s jej synom, ktorý chcel, aby Agnes ďalej jedla mäso. Najprv došlo k malému ústupku. Agnes nakoniec súhlasila, že bude jesť jeden deň v týždni červené mäso, jeden deň v týždni rybu a jeden deň kuracie. Rodina ju kŕmila, keď som mala voľno, takže aj vtedy jej budú dávať mäso.

Časom moje názory spevneli a teraz by mi ani nenapadlo prijať prácu, pri ktorej by som musela variť mäso. Vtedy som to ale robila a túto časť mojej činnosti nenávidela. Vždy, keď som varila mäso, rozľútostilo ma, že to kedysi bol krásny živý tvor, ktorý cítil a mal právo žiť. Táto dohoda sa mi hneď zapáčila, aj keď ryba a kurča sú, samozrejme, podľa môjho názoru, tiež zvieratá.

Ukázalo sa však, že Agnes súhlasila so svojím synom Billom len preto, aby mala pokoj. Nemala v úmysle jesť počas týždňa žiadne mäso. Takže zvyšok zimy a jari som vyvárala chutné vegetariánske hostiny orechové chleby a koláče, božské polievky, narýchlo opraženú zeleninu a labužnícku pizzu. Myslím, že Agnes by šťastne žila aj na varených vajciach a, samozrejme, dusených fazuliach. Bola koniec koncov Angličanka, a Angličania milujú fazuľu.

Sneh sa roztopil a rozkvitli narcisy. Dni sa predĺžili a obloha znovu omodrela. Farma opäť ožívala, okolo pobehovali na vratkých, chudých nohách novonarodené teliatka. Vtáky sa vrátili a každý deň nás zdravili svojím spevom. Princezná pĺzla ešte viac. S Agnes sme odložili zimné kabáty a čiapky, užívali sme si jarné slniečko a pokračovali sme v našej rutine ďalších pár mesiacov. Boli sme dve dámy, každá z inej generácie, ktoré si denne vykračovali zavesené do seba, neustále sa smiali a rozprávali si rôzne príbehy.

Mňa však ťahalo cestovanie. Obe sme od začiatku vedeli, že odídem. Cnelo sa mi aj za Deanom. Víkendy nám už dávno nestačili a dychtivo sme čakali, kedy spolu vyrazíme na cesty. Na moje miesto sme už dávno podali inzerát a naše dni sa začali odpočítavať. Tie mesiace s Agnes boli skvelé. Bola to jedinečná skúsenosť. Aj keď som tú prácu prijala najmä kvôli tomu, že si našetrím na cestovanie, robiť opatrovateľku bolo nádherné.

Bolo to oveľa príjemnejšie, než čapovať pivo. Radšej som pomáhala rovno kráčať niekomu preto, že bol starý a krehký, než niekomu kto bol mladý a opitý, alebo dokonca starý a opitý. Počas mojej práce na ostrove a v anglickom pube som podopierala množstvo opitých. Oveľa radšej som hľadala zuby starej dámy, než odnášala špinavé tácky a prázdne krígle.

S Deanom sme odcestovali na Stredný Východ, kde sme obdivovali neobyčajne rozdielne, ale fascinujúce kultúry (a jedli kopu chutných jedál). Prešiel približne rok, ktorý bol skvelý a ja som sa vrátila navštíviť Agnes. Nahradila ma iná austrálska dievčina, s ktorou som príjemne dlho debatovala, keď si Agnes išla pospať do kresla. Podelili sme sa o kopu historiek a pripustila, že bola trochu zmätená po prvej otázke, ktorú sa jej Bill opýtal na pohovore. Spýtala som sa, čo to bolo a išla som sa popukať od smiechu, keď mi to povedala.

Úplne prvá otázka, ktorú sa jej Bill opýtal, bola: „Nie ste vegetariánka, však?”

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

ÚVOD

Z TRÓPOV DO SNEHU