Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

ARNOLD SCHWARZENEGGER

a Peter Petre

TOTAL RECALL

V roku 2013 vydalo vydavateľstvo The Vision s.r.o., Madunice www.thevision.sk

Obálka: Joy O’Meara

Preklad: Aedit, s.r.o. a kolektív, www.aedit.cz

Jazyková korektúra: Aedit, s.r.o., www.aedit.cz

Copyright © 2012 Fitness Publications, Inc.

Copyright epub version © 2012 iAdverti

All rights reserved.

www.iadverti.com

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná mechanickým, fotografickým či elektronickým spôsobom, ani vo forme fonografickej nahrávky. Nemôže byť uložená v systéme rešerší, prenášaná alebo iným spôsobom kopírovaná na verejné alebo súkromné použitie, s výnimkou ,,čestného použitia“ v podobe stručnej citácie včlenenej do článkov a recenzií, bez predošlého písomného súhlasu vydavateľa.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-89632-06-0

Albert Busek

Art Streiber/August

Amerika bola presne taká obrovská, ako som o nej stále sníval počas detstva na rakúskom vidieku. Preto, keď som v roku 1969 vo svojom prvom filme Hercules in New York (Herkules v New Yorku) hral Herkula prichádzajúceho na Times Square, vôbec som nemusel predstierať šťastie a vzrušenie.

S láskavým povolením Lionsgate

KAPITOLA 1

Preč z Rakúska

NARODIL SOM SA v roku, keď panoval hladomor. Písal sa rok 1947 a Rakúsko bolo okupované spojeneckými armádami, ktoré porazili Hitlerovu Tretiu ríšu. V máji, dva mesiace pred mojim narodením, vypukli vo Viedni nepokoje spôsobené hladom a v Štajersku, juhovýchodnej provincii, kde sme žili, bol nedostatok jedla rovnako dramatický. O mnoho rokov neskôr, vždy, keď mi moja matka chcela pripomenúť, koľko toho s otcom museli obetovať, aby ma vychovali, zvykla mi rozprávať, ako si razila cestu po vidieku a zháňala potravu od statku k statku, aby získala trochu masla, cukru a nejaké zrno. Niekedy jej nebolo aj tri dni. Zvykli to nazývať „Hamstern“, čiže robenie zásob, ako keď škrečok zbiera oriešky; zháňanie jedla bolo celkom bežné.

Thal bol názov dediny, ktorá bola pre nás celkom typická. Celú populáciu tvorilo niekoľko sto rodín, ich domy a farmy zoskupené v malých osadách, pospájané chodníkmi a poľnými cestami. Nespevnená hlavná cesta sa tiahla niekoľko kilometrov hore a dole alpskými kopcami pokrytými poliami a borovicovými lesmi.

Veliace britské sily sme videli málokedy – len občas sme zazreli prechádzať nákladné auto s vojakmi. Avšak východnú oblasť okupovali Rusi a o tých sme vedeli až príliš dobre. Začala sa Studená vojna a všetci sme žili v strachu, že sa k nám priženú ruské tanky a zhltne nás sovietske impérium. Kňazi v kostole strašili zhromaždených hroznými príbehmi o Rusoch, ktorí strieľali deti v náručí ich matiek.

Náš dom sa nachádzal na kopci pri ceste a počas môjho dospievania bolo bežné, že som po nej videl prejsť sotva dve či tri autá denne. 90 metrov priamo oproti našim dverám sa nachádzali pozostatky starého hradu, ktorý pochádzal z feudálnych čias.

Na ďalšom kopci sa nachádzal úrad starostu; katolícky kostol, kam nás všetkých mama nútila chodiť na nedeľnú omšu; miestny Gasthaus, alebo hostinec, ktorý bol spoločenským srdcom dediny a základná škola, ktorú som navštevoval ja aj môj brat Meinhard, ktorý bol odo mňa o rok starší.

V mojich najranejších spomienkach vidím matku, ako perie bielizeň a otca, ako odhadzuje uhlie. Nemal som viac ako tri roky, ale obraz otca mám v mojej mysli obzvlášť ostrý. Bol to veľký chlap atletickej postavy a veľa vecí si vedel spraviť sám. Každú jeseň nám priviezli zásoby uhlia na zimu. Bola to celá fúra vysypaná pred našim domom. Pre otca to bola príležitosť, aby mne a Meinhardovi dovolil, nech mu pomôžeme prenosiť ho do pivnice. Vždy sme boli veľmi pyšní, že mu môžeme pomáhať.

Môj otec aj mama boli obaja pôvodom z robotníckych rodín – továrenskí pracovníci zo vzdialenejšieho severu, ktorí poväčšine pracovali v oceliarskom priemysle. Stretli sa v meste Mürzzuschlag počas chaosu, ktorý nastal na konci druhej svetovej vojny. Moja matka Aurélia Jadrny tu pracovala ako úradníčka v centre pre distribúciu potravín, ktoré sa nachádzalo v mestskej radnici. Mala niečo málo po dvadsiatke a bola vojnovou vdovou – jej manžela zabili vo vojne sotva osem mesiacov potom, ako sa zosobášili. Keď jedno ráno pracovala ako obvykle za svojim stolom, všimla si môjho otca, ktorý práve prechádzal cez ulicu – bol to postarší chlapík na prahu štyridsiatky, avšak vysoký a s pekným zovňajškom, mal na sebe žandársku uniformu, čo bola vtedajšia vidiecka polícia. Mama bola zbláznená do mužov v uniforme a tak ho odvtedy každý deň pozorovala. Zistila si, kedy mu začína zmena a dala si záležať na tom, aby bola v tom čase za stolom. Zvykli sa porozprávať cez otvorené okno a vždy mu dala niečo pod zub, čokoľvek mala po ruke.

Volal sa Gustav Schwarzenegger. Vzali sa koncom roka 1945. On mal tridsaťpäť rokov a ona dvadsaťtri. Môjho otca preradili do dediny Thal a vymenovali ho za veliteľa štvorčlennej roty, ktorá bola zodpovedná za dedinu a priľahlý vidiek. Z platu sa dalo sotva vyžiť, ale spolu s ním dostal aj strechu nad hlavou – starú poľovnícku chatu, po našom Forsthaus.

Lesný správca, či Forstmeister býval na prízemí a Inspektor s rodinou bývali na poschodí.

Dom môjho detstva, to bola veľmi jednoduchá budova z kameňa a tehál, dostatočne veľká s hrubými stenami a malými oknami, ktoré nás ochránili pred alpskými zimami. Mali sme dve izby a v každej z nich bola piecka na uhlie, ktorou sa vykurovalo a kuchyňa, kde sme jedli, robili si domáce úlohy, umývali sa a hrali sa hry. Teplo v tejto miestnosti zabezpečovala matkina piecka.

Nemali sme žiadnu kanalizáciu, sprchu ani splachovaciu toaletu, len niečo na spôsob nočníka. Najbližší prameň bol vzdialený takmer štvrť kilometra a niekto z nás sa musel vždy vydať na cestu, nedbajúc na lejak alebo husté sneženie. Vodou sme teda šetrili ako sa len dalo. Zohriali sme ju a potom preliali do umývadla, zobrali sme si špongiu alebo košeľu na kúpanie – moja mama sa umyla ako prvá v čistej vode; po nej sa okúpal otec a potom sme sa vystriedali my s Meinhardom. Vôbec nám nevadilo, že sme mali vodu o odtieň tmavšiu, pokiaľ to značilo, že sa vyhneme ceste k prameňu.

Mali sme veľmi jednoduchý drevený nábytok a zopár elektrických lámp. Môjmu otcovi sa páčili kresby a starožitnosti, ale v čase, keď sme vyrastali pre nás boli luxusom, ktorý sme si nemohli dovoliť. Hudba a mačky vniesli do nášho domu príjemné oživenie. Bola to mama, ktorá nám hrala na citare a spievala piesne a uspávanky, ale skutočným muzikantom bol napriek tomu otec. Vedel hrať na všetky dychové a fúkacie nástroje: trúbky, krídlovky, saxofóny a klarinety. Tiež komponoval hudbu a dirigoval miestnu žandársku kapelu – ak niekde v štáte zomrel policajný dôstojník, kapela mu zahrala na pohrebe. V lete sme často navštevovali nedeľné koncerty v parku, kde otec dirigoval a občas aj hrával. Väčšia časť našich príbuzných z otcovej strany mala hudobný talent, ale mne ani Meinhardovi sa ho nedostalo.

Nie som si istý, prečo sme chovali mačky namiesto psov – možno preto, že ich milovala moja matka a nič nás nestáli, veď si potravu zadovážili samé. Ale vždy sme mali doma veľa mačiek, ktoré pobehovali dnu a von, chúlili sa tu i tam a znášali nám dole z povaly polomŕtve myši, aby nám predviedli ich skvelé lovecké umenie. Každý mal svoju vlastnú mačku, ku ktorej sa mohol v noci v posteli pritúliť – to bol náš zvyk. Raz sa stalo, že sme mali sedem mačiek. Milovali sme ich, ale nikdy až príliš, pretože vtedy nikto taký ako veterinár jednoducho neexistoval. Ak bola nejaká mačka na tom moc biedne, pretože bola príliš chorá alebo príliš stará, čakali sme, kedy zaznie na zadnom dvore výstrel – zvuk pištole môjho otca. Mama, Meinhard a ja sme potom vyšli von a vykopali sme hrob, ktorý sme hore osadili malým krížikom.

Mama mala čiernu mačku, ktorá sa volala Mooki a tejto neustále pripisovala výnimočné schopnosti, hoci nikto z nás nevedel prísť na to, v čom spočívali. Jedného dňa, keď som mal približne desať rokov, som sa hádal s mamou, pretože som si nechcel urobiť domáce úlohy. Mooki bola nablízku, ležala schúlená na gauči ako obvykle. Musel som povedať niečo skutočne naduté, pretože mama sa priblížila, aby mi strelila facku. Videl som, čo sa chystá a snažil som sa ju zastaviť, ale namiesto toho som ju udrel chrbtom ruky. Mooki behom sekundy zmizla z gauča – skočila medzi nás a začala ma driapať po tvári. Strhol som ju zo seba a zvrieskol som:

„Au! Čo to má byť!?” Mama a ja sme sa na seba pozreli a vyprskli sme do smiechu napriek tomu, že mi po líci stekala krv. Konečne mala dôkaz o tom, že Mooki je výnimočná.

Po všetkom zmätku, ktorý so sebou priniesla vojna si naši rodičia pre nás najviac želali, aby sme boli vyrovnaní a v bezpečí. Moja mama bola veľká, urastená žena; bola pevná a vynaliezavá a tiež bola tradičnou gazdinou, ktorá udržiavala dom bez jedinej smietky. Vždy zrolovala koberce a potom klesla dole na ruky a kolená a s kefou a mydlom sa pustila drhnúť dlážku, ktorú potom vysušila handrami. Priam fanaticky si dávala záležať na tom, aby boli naše šaty úhľadne zavesené, plachty a uteráky precízne poskladané s rohmi, ktoré boli po stranách ostré ako žiletky. Na zadnom dvore nasadila cviklu, zemiaky a strukoviny, aby nás mala čím zasýtiť a na jeseň naložila zaváraniny a kyslú kapustu do hrubých sklených pohárov, aby sme mali zásoby na zimu. Vždy o pol jednej, keď prišiel otec domov z policajnej stanice, mala mama preňho pripravený obed a inak tomu nebolo ani s večerou, ktorá bola hotová presne o šiestej, kedy sa otec vracal domov.

Mama sa starala aj o financie. Skutočnosť, že pracovala ako úradníčka, spôsobila, že bola veľmi usporiadaná a rovnako dobrá bola aj v písaní a v matematike. Každý mesiac, keď otec domov doniesol výplatu, nechala mu päťsto šilingov na vreckové a zvyšok si nechala na zabezpečenie chodu domácnosti. Dohliadala na všetku rodinnú korešpondenciu a platila mesačné účty. Raz za rok, vždy v decembri, nás mama zobrala na nákup oblečenia. Autobusom sme sa odviezli k obchodnému domu Kastner & Öhler, ktorý bol hneď za najbližším kopcom v Grazi. Táto stará budova mala iba dve alebo tri poschodia, ale v našich predstavách bola veľká ako nákupné centrum Mall of America. Bola vybavená eskalátormi a výťahmi v kovovom a sklenenom prevedení, vďaka čomu sme pri stúpaní a klesaní mohli všetko pozorovať. Mama nám zvykla nakúpiť iba úplné nevyhnutnosti, akými boli tričká, spodná bielizeň, ponožky a podobne. Nasledujúci deň nám tovar doručili domov v úhľadných balíčkoch z hnedého papiera.

Systém splátok bol vtedy niečím novým a mama bola skutočne rada, že môže každý mesiac zaplatiť istú časť účtu, až kým ho nesplatí celkom. Skutočnosť, že ľudom ako bola moja mama umožnili nakupovať, bola tým správnym spôsobom, ako povzbudiť ekonomiku.

Mama sa doma podujala riešiť aj zdravotné problémy a to napriek tomu, že na naliehavé prípady bol vyškolený otec. Mňa aj môjho brata postihli všetky možné detské choroby, od mumpsu cez šarlach až po osýpky, takže mama mala prax. Jednej zimnej noci, keď sme boli ešte batoľatá, ju nemohlo nič na svete zastaviť, pretože Meinhard dostal zápal pľúc a nablízku nebol žiadny doktor ani sanitka. Mňa zverila mama otcovi a Meinharda si uviazala na chrbát a pešo prešla viac než tri kilometre v snehu do nemocnice v Grazi.

Môj otec bol oveľa zložitejšia povaha. Vedel byť štedrý a láskyplný, obzvlášť k mame. Navzájom sa veľmi milovali. Bolo to cítiť zo spôsobu, akým mu mama nosila kávu, často od neho nachádzala malé darčeky, a tiež to bolo vidno na tom, ako ju otec objímal a tľapkal ju po pozadí. O ich city sa delili aj s nami: vždy sme sa s nimi chodili pomaznať do postele, obzvlášť vtedy, keď nás vystrašili hromy a blesky.

Avšak približne raz do týždňa, čo bol obvykle v piatok, prichádzal otec domov opitý. Zvykol byť vonku až do jednej, druhej, tretej, či štvrtej rána, popíjajúc pri jeho obvyklom stole v Gasthause s miestnymi, často aj v spoločnosti farára, riaditeľa školy a starostu. Budili sme sa na to, ako v zúrivosti trieska do vecí a ziape po mame. Tento hnev nikdy netrval dlho a na druhý deň býval láskavý a milý a zobral nás na obed alebo nám dal darčeky, aby si nás udobril. No ak sme neposlúchali, dal nám facku alebo na nás vytiahol remeň.

Nám sa to zdalo všetko celkom normálne: všetci otcovia používali telesné tresty a chodievali domov opití. Jeden z otcov, ktorý býval neďaleko, ťahal syna za uši a naháňal ho s tenkou ohybnou palicou, ktorú ešte namočil vo vode, aby to viac bolelo. Popíjanie sa javilo byť súčasťou kamarátstiev, bolo však oveľa zhubnejšie. Deti a ženy boli občas pozvané, aby sa pridali k ich manželom v Gasthause. My, ako deti, sme sa cítili byť vždy poctené, že môžeme sedieť pri dospelých, a potom sa nám ušiel dezert. Občas nám dovolili ísť do vedľajšej miestnosti a vypiť trošku Coca-Coly, hrať stolové hry, pozrieť si časopisy, či sledovať televíziu. Ako sme tam tak sedeli o polnoci, v duchu sme si hovorili: „Páni, toto je super!“

Trvalo mi roky, kým som pochopil, že za touto „Gemütlichkeit“, čiže dobrosrdečnosťou, bola zatrpknutosť a strach. Vyrastali sme medzi mužmi, ktorí sa cítili ako banda stroskotancov. Ich generácia spustila druhú svetovú vojnu, ktorú prehrali. Počas vojny otec opustil žandárov, aby sa z neho mohol stať policajt nemeckej armády. Slúžil v Belgicku, vo Francúzsku a v Severnej Afrike, kde dostal maláriu. V roku 1942 len tak-tak unikol zo zajatia v Leningrade, kde bol zajatý počas najkrvavejšej vojnovej bitky. Budovu, v ktorej sa nachádzal, vyhodili Rusi do povetria. Tri dni bol uväznený pod troskami. Mal zlomenú chrbticu a v oboch nohách mal šrapnely. Trvalo celé mesiace, kým sa zotavil v poľskej nemocnici a mohol sa vrátiť domov do Rakúska a pridať sa k civilnej polícii. A ktovie ako dlho trvalo jeho psychickým zraneniam, aby sa po všetkom, čoho bol svedkom, zahojili? Počul som, ako sa o tom rozprávali, keď boli opití a viem si predstaviť, aké to bolo pre nich bolestivé.

Všetci boli ubití a tiež prestrašení z toho, že by sa Rusi jedného dňa mohli vrátiť a prinútili ich nanovo postaviť Moskvu alebo Stalingrad. Mali v sebe hnev. Snažili sa potlačiť zúrivosť a poníženie, no sklamanie mali zažraté hlboko v kostiach. Len si to skúste predstaviť: prisľúbia vám, že budete občanom obrovskej novej ríše. Každá rodina bude mať najnovšie vymoženosti. Namiesto toho sa však vrátite domov do krajiny plnej trosiek, peňazí je nedostatok, jedla je pramálo a všetko je potrebné vybudovať odznova.

Okupačné sily sú stále tu a tak nemáte ani vládu nad vlastnou krajinou. Najhoršie na tom všetkom je, že pre vás neexistuje návod, podľa ktorého by ste mohli spracovať to, čím ste si prešli. Ako sa človek môže vyrovnať s tou neuveriteľnou traumou, keď sa od všetkých očakáva, že o nej nebudú rozprávať?

Namiesto toho Tretiu ríšu oficiálne vymazali. Všetci štátni zamestnanci – miestni úradníci, učitelia, ako aj polícia museli prejsť procesom, ktorý Američania nazývajú denacifikáciou. Vypočúvali vás a následne preskúmali váš záznam aby rozhodli, či ste boli skutočne presvedčeným prívržencom, prípadne či by ste sa boli schopný dopustiť vojnových zločinov. Všetko, čo malo dočinenia s nacistickou érou bolo skonfiškované: knihy, filmy, plagáty – dokonca aj vaše osobné denníky a fotografie. Museli ste sa všetkého vzdať: vojna mala byť raz a navždy vymazaná z vašej pamäte.

Meinhard a ja sme si toho boli sotva vedomí. Doma sme mali knihu s nádhernými obrázkami, ktorú sme si požičiavali, keď sme sa chceli hrať na kňaza, a predstierali sme, že je to biblia, pretože bola oveľa väčšia ako naša vtedajšia rodinná biblia. Jeden z nás vždy stál a držal ju otvorenú, kým ten druhý odriekaval omšu. Táto kniha bola v podstate albumom v štýle „urob si sám“, ktorý slúžil na propagáciu ohromujúceho zavŕšenia Tretej ríše. Boli v nej paragrafy zamerané na rôzne kategórie ako napríklad verejné komunikácie a stavby, tunely a priehrady vo výstavbe, Hitlerove schôdze a prejavy, veľkolepé nové lode, nové monumenty a veľké bitky, ku ktorým došlo v Poľsku. Každá kategória obsahovala biele stránky, ktoré boli očíslované, a kedykoľvek ste išli do obchodu a niečo ste kúpili, prípadne ste investovali do vojnových obligácií, dostali ste fotografiu, ktorá korešpondovala s číslom, a tú ste mohli vlepiť do knihy. Keď bola vaša zbierka kompletná, vyhrali ste cenu. Miloval som pasáže, ktoré zobrazovali grandiózne vlakové stanice a silné lokomotívy chrliace paru a bol som očarený obrázkom dvoch mužov, ktorí sa viezli na malej drezine po trati a pumpovali s pákou hore a dolu, aby sa pohybovali dopredu – evokovalo to vo mne dobrodružstvo a pocit slobody.

Meinhard a ja sme nemali ani poňatia na čo sa pozeráme, ale jedného dňa, keď sme sa išli opäť hrať na kňaza, album zrazu zmizol. Hľadali sme ho všade. Nakoniec som sa spýtal mamy, kam sa podela tá krásna kniha: napokon, bola to naša Biblia! Všetko, čo povedala, bolo iba: „Museli sme sa jej vzdať.“

Neskôr som otca vyzýval: „Porozprávaj mi o vojne,“ alebo som sa ho vypytoval, čo vykonal, či zažil. Jeho odpoveď bola vždy rovnaká: „Nie je o čom rozprávať.“ Jeho odpoveďou životu bola disciplína. Mali sme pevne zabehnutý program, ktorý nemohlo nič zmeniť: vstávali sme vždy o šiestej a bolo na mne alebo na Meinhardovi, aby sme zabehli po mlieko do susednej farmy. Keď sme boli o niečo starší a začali sme sa venovať športom, k domácim prácam sa pridružilo aj cvičenie a raňajky sme si museli zaslúžiť cvičením ľah-sedov. Po poludní, keď sme mali hotové domáce úlohy a domáce práce, nás otec nútil hrať futbal bez ohľadu na to, aké zlé počasie panovalo. Ak sme pokazili hru, bolo nám jasné, že po nás nakričí.

Môj otec práve tak veril v tréning mozgu. Po nedeľnej omši nás brával na rodinnú vychádzku: buď sme navštívili vedľajšiu dedinu, alebo sme si išli pozrieť nejakú hru, prípadne sme sledovali jeho vystúpenie s policajnou kapelou. Večer sme potom museli napísať hlásenie o našich aktivitách najmenej na desať strán. Potom nám vrátil naše papiere celé popísané červenou farbou a ak sme nejaké slovo napísali nesprávne, museli sme ho päťdesiatkrát prepísať.

Môjho otca som miloval a skutočne som chcel byť ako on. Spomínam si, ako som si raz, keď som bol ešte malý, obliekol jeho uniformu a postavil som sa na stoličku pred zrkadlo. Sako mi skĺzlo dole k nohám takmer ako šaty a klobúk sa mi stále zošmykoval na nos. Ak sme však mali nejaké problémy, otec na nás nemal trpezlivosť. Ak sme chceli bicykel, povedal nám, že si naň musíme zarobiť sami. Nikdy som nemal pocit, že som dosť dobrý, dosť silný, či dosť múdry. Dával mi najavo, že je tu stále istý priestor na zlepšenie. Mnohí iní synovia by boli jeho požiadavkami poznačení, mňa však jeho disciplína vyformovala. Zmenila sa na hnaciu silu.

Meinhard a ja sme si boli veľmi blízki. Delili sme sa o izbu až do mojich osemnástich narodenín, kým som neodišiel a nepridal sa k armáde, a nikdy by som to nebol býval chcel inak. Až do dnešných dní sa cítim oveľa príjemnejšie, keď mám po boku niekoho s kým si môžem pred spaním poklebetiť.

Medzi mnou a bratom však zároveň vládla veľká rivalita a – ako to už medzi bratmi býva – vždy sme sa snažili jeden druhého prekonať a získať si priazeň nášho otca, ktorý bol, ako inak, sám súťaživým atlétom. Vymýšľal nám preteky a vždy povedal:

„Tak a teraz uvidíme, kto je skutočne najlepší.“ Boli sme väčší ako väčšina iných chlapcov, ale keďže som bol o rok mladší, Meinhard obvykle tieto súťaže typu muž proti mužovi vyhral.

Vždy som hľadal cestičky, ako by sa dala získať výhoda. Meinhardovou slabou stránkou bol strach z tmy. Keď mal desať rokov, ukončil základnú školu v našej dedine a nastúpil na Hauptschule, čo bol druhý stupeň ZŠ, ktorá sa nachádzala za horským chrbtom v Grazi. Ak sa tam chcel dostať, musel použiť verejnú dopravu a autobusová zastávka sa nachádzala približne dvadsať minút pešou chôdzou od nášho domu. Meinhardov problém spočíval v tom, že školské aktivity počas krátkych zimných dní väčšinou prebiehali pomerne neskoro po zotmení, a tak sa musel domov vracať potme. Bál sa až príliš a tak mi prischla povinnosť chodiť ho vyzdvihovať k autobusovej zastávke.

V skutočnosti som mal tiež strach, keď som sa mal sám ako deväťročný vydať do tmy. Neboli tu žiadne pouličné lampy a v Thale bola v noci tma ako vo vreci. Cesty a chodníčky lemovali borovicové lesy pripomínajúce tie z rozprávok bratov Grimmovcov, a ich hustota spôsobovala, že sa javili byť ponuré dokonca aj za bieleho dňa. Boli sme, prirodzene, odchovaní na týchto strašidelných príbehoch, ktoré by som ja osobne deťom nikdy nečítal, avšak boli súčasťou našej kultúry. Vždy v nich číhali príšery ako čarodejnica alebo vlk, ktorí chceli ublížiť dieťaťu. Strach v nás umocňovalo aj otcove povolanie policajta. Občas nás zobral so sebou na pešiu pochôdzku a povedal nám, že hľadá toho či oného kriminálnika alebo vraha. A tak sme prišli k stodole, ktorá stála opustená v poli, otec nás pred ňu postavil a nechal nás čakať, až kým nevytiahol zbraň a neskontroloval situáciu vo vnútri. Alebo sa k nám dostal chýr, že otec s jeho mužmi chytili nejakého zlodeja a my sme bežali dole na stanicu, aby sme sa mohli pozrieť na chlapa, ktorý tam sedel pripútaný o stoličku.

Ak ste sa chceli dostať na autobusovú zastávku, nestačilo iba jednoducho kráčať po ceste. Cesta sa kľukatila pozdĺž hradných ruín a dolu kopcom kopírovala lem lesa. Jednej noci som tou cestou kráčal a pozorným okom som striehol na nástrahy číhajúce v stromoch, keď sa zrazu z ničoho nič predo mnou objavil na ceste muž. Mesiac svietil akurát toľko, aby som rozpoznal jeho siluetu a dve svietiace oči. Zjačal som a zostal som stáť ako obarený – ukázalo sa, že to bol iba jeden z farmárskych pracovníkov, ktorý sa vydal opačným smerom, ale keby to bol býval škriatok, určite by ma bol dostal. Bojoval som so svojím strachom predovšetkým preto, aby som dokázal, že som silnejší. Bolo nesmierne dôležité dokázať rodičom, že „ja som ten statočný a on nie, napriek tomu, že je o rok a štrnásť dní starší“.

Toto odhodlanie sa vyplatilo. Za to, že som sa unúval chodiť po Meinharda, mi otec dával päť šilingov týždenne. Mama tiež využívala moju nebojácnosť a každý týždeň ma posielala na farmársky trh kúpiť zeleninu, súčasťou čoho bolo predieranie sa rozlične tmavými zákutiami lesa. Aj táto služba mi vyniesla päť šilingov týždenne a ja som ich s radosťou utratil na zmrzlinu alebo som investoval do mojej zbierky známok.

Malo to však aj svoju tienistú stránku – rodičia poskytovali Meinhardovi viac ochrany a mne venovali menej pozornosti. V lete počas školských prázdnin v roku 1956 ma poslali pracovať na farmu mojej starej matky, ale môjho brata si nechali doma. Fyzická práca sa mi páčila, ale cítil som sa byť zradený, keď som prišiel domov a zistil som, že Meinharda zobrali na exkurziu do Viedne bezo mňa.

Naše cesty sa postupne začali rozchádzať. Kým ja som čítal športové články v novinách a učil som sa naspamäť mená atlétov, u Meinharda sa zrodila vášeň pre čítanie denníka Der Spiegel, čo bola nemecká obdoba Time magazínu – v našej rodine to bola novinka. Spravil z toho jeho špecializáciu a naučil sa názov a populáciu každého svetového hlavného mesta a tiež názov a dĺžku každej významnej rieky na svete. Naspamäť sa naučil aj periodickú tabuľku prvkov a chemické vzorce. Bol fanatik do faktov a neustále vyzýval otca, aby ho otestoval, koľko toho vie. V rovnakom čase sa u Meinharda rozvinula averzia voči manuálnej práci. Ruky si špinil nerád. Do školy začal nosiť každý deň biele košele. Moja matka ho v tom podporovala, ale mne sa sťažovala: „Myslela som si, že mám dosť prania otcových bielych košieľ.” Onedlho začala rodina Meinhardovi predpovedať, že z neho bude pracovník s bielym golierom, možno snáď inžinier, zatiaľ čo ja budem nosiť modrý golier, pretože mi vôbec nevadilo zamazať si ruky. „Nechcel by si byť mechanikom?“ pýtali sa často rodičia. „A čo takto výrobca nábytku?“ Prípadne občas uvažovali aj nad tým, že by som mohol byť policajtom ako môj otec. Ale mne v mysli vírili iné myšlienky. Nejakým spôsobom sa mi v hlave zrodila myšlienka, že Amerika je miesto, kam patrím. Nič konkrétnejšie, iba táto myšlienka. Jednoducho len... Amerika. Nie som si istý, čo ju spustilo. Možno to bolo kvôli tomu, že som chcel utiecť pred pretĺkaním sa v Thale a železným pravidlám môjho otca a možno to bolo vzrušenie z každodenného dochádzania do Grazu, kam som v roku 1957 nasledoval Meinharda na Hauptschule a začal som navštevovať piaty ročník. V porovnaní s Thalom bol Graz obrovskou metropolou plnou áut, obchodov a chodníkov. Neboli tu žiadni Američania, ale Amerika presakovala do našej kultúry. Všetky deti vedeli, ako sa hrá na kovbojov a indiánov. V našich učebniciach a v zrnitých čierno-bielych dokumentoch, ktoré nám premietali na šuštiacom projektore v našej triede, sme videli zábery amerických miest, predmestí, pamiatok a autostrád. Ešte dôležitejšie však bolo, že sme vedeli, že Ameriku potrebujeme pre našu bezpečnosť. V Rakúsku nastala studená vojna okamžite. Kedykoľvek vypukla kríza, môj otec si pobalil batoh a odišiel na maďarskú hranicu vzdialenú bezmála 90 kilometrov na východ, aby pomohol s obranou. Rok predtým, v roku 1956, kedy Sovieti potlačili maďarskú revolúciu, bol poverený starostlivosťou o stovky ľudí, ktorí utekali na naše územie. Zakladal premiestňovacie tábory a pomáhal utečencom dostať sa tam, kam chceli. Niektorí chceli odísť do Kanady, niektorí chceli zostať v Rakúsku a mnohí z nich chceli samozrejme odísť do Ameriky. Otec a jeho muži sa venovali rodinám a občas nás zavolal, aby sme ich pomohli nakŕmiť polievkou, čo vo mne zanechalo hlboký dojem.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

KAPITOLA 1

Preč z Rakúska

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30