Robert Glancy

Smluvní podmínky

Ukážka z elektronickej knihy

2015

Terms and Conditions

Robert Glancy

Copyright © Robert Glancy, 2014

This translation of Terms and Conditions is published by Host — vydavatelství, s. r. o., by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

Translation © Martina Neradová, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014, 2015 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-461-4 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-462-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-463-8 (Formát MobiPocket)

Obsah

SMLUVNÍ PODMÍNKY ŽIVOTA

PODMÍNKA I.

AMNÉZIE

SMLUVNÍ PODMÍNKY TRAGÉDIE

SMLUVNÍ PODMÍNKY MÉHO JÁ

SMLUVNÍ PODMÍNKY SMYSLŮ

SMLUVNÍ PODMÍNKY KÁVY

SMLUVNÍ PODMÍNKY MÉ ŽENY

SMLUVNÍ PODMÍNKY SLEZINY

SMLUVNÍ PODMÍNKY MALCOLMA

SMLUVNÍ PODMÍNKY ŠTĚSTÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY NÁPODOBY

SMLUVNÍ PODMÍNKY SEXU

SMLUVNÍ PODMÍNKY MÉ KANCELÁŘE

SMLUVNÍ PODMÍNKY VČEL

SMLUVNÍ PODMÍNKY POVOLENÉHO ODSTŘELU

SMLUVNÍ PODMÍNKY BOHA

SMLUVNÍ PODMÍNKY DOUGA

SMLUVNÍ PODMÍNKY KÓDŮ

PODMÍNKA II.

HYPERMNÉZIE*

SMLUVNÍ PODMÍNKY POZNÁNÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY OSCARA

SMLUVNÍ PODMÍNKY RODINY

SMLUVNÍ PODMÍNKY PLÁNOVACÍCH SCHŮZÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY DVEŘÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY OBCHODU S ORGÁNY

SMLUVNÍ PODMÍNKY ETIKY

SMLUVNÍ PODMÍNKY ### ###### ##### #####

SMLUVNÍ PODMÍNKY SPASITELŮ

SMLUVNÍ PODMÍNKY MÉ KANCELÁŘE

SMLUVNÍ PODMÍNKY PRACOVNÍCH PORAD

SMLUVNÍ PODMÍNKY PAMĚTI A LÍTOSTI

DOLOŽKA 2.1

ALICE

SMLUVNÍ PODMÍNKY LÁSKY

SMLUVNÍ PODMÍNKY LÁSKY

SMLUVNÍ PODMÍNKY ZMĚNY

SMLUVNÍ PODMÍNKY HOUBOVÉ POLÉVKY

SMLUVNÍ PODMÍNKY ZNAKOVÉHO JAZYKA

SMLUVNÍ PODMÍNKY ROZCHODU

SMLUVNÍ PODMÍNKY BÍLÉ

SMLUVNÍ PODMÍNKY MANŽELČINY PRÁCE

SMLUVNÍ PODMÍNKY VRCHOLOVÉHO MANAŽERA X

SMLUVNÍ PODMÍNKY VRCHOLOVÉHO MANAŽERA X

SMLUVNÍ PODMÍNKY TESTŮ

SMLUVNÍ PODMÍNKY DĚTÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY RODIČŮ MÉ ŽENY

DOLOŽKA 2.2

DOUG

SMLUVNÍ PODMÍNKY DOUGA

SMLUVNÍ PODMÍNKY ŠANCÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY MISTRA POJISTNÉ MATEMATIKY

SMLUVNÍ PODMÍNKY DOUGA

SMLUVNÍ PODMÍNKY STRACHU

SMLUVNÍ PODMÍNKY TESTŮ

SMLUVNÍ PODMÍNKY ČINŮ

SMLUVNÍ PODMÍNKY SITUACE, V NÍŽ SE POKOUŠÍTE

PŘIMĚT SVOU ŽENU, ABY VÁS POSLOUCHALA

VE CHVÍLI, KDY SE HROUTÍTE

SMLUVNÍ PODMÍNKY PALBY Z VLASTNÍCH ŘAD

SMLUVNÍ PODMÍNKY UPOZORNĚNÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY MRTVÝCH

SMLUVNÍ PODMÍNKY ČASU

SMLUVNÍ PODMÍNKY PÍSMA ARIAL VELIKOSTI DEVĚT

SMLUVNÍ PODMÍNKY ZKLAMÁNÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY SABOTÁŽE VLASTNÍ OSOBY

SMLUVNÍ PODMÍNKY SPOLEČENSKÝCH VEČEŘÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY ODVAHY

SMLUVNÍ PODMÍNKY DRAKŮ

DOLOŽKA 2.3

MŮJ NEPĚKNÝ INCIDENT*

SMLUVNÍ PODMÍNKY INCIDENTŮ

SMLUVNÍ PODMÍNKY VÍRY

SMLUVNÍ PODMÍNKY VYHLEDÁNÍ POMOCI

SMLUVNÍ PODMÍNKY JASNOVIDCŮ

SMLUVNÍ PODMÍNKY POPÍRÁNÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY VYROVNÁVÁNÍ SE S FAKTY

SMLUVNÍ PODMÍNKY MRTVÝCH HLASŮ

SMLUVNÍ PODMÍNKY ZJEVENÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY KONFRONTACE S ALICÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY OSOBNOSTI

PODMÍNKA III.

REALITA

SMLUVNÍ PODMÍNKY REALITY

SMLUVNÍ PODMÍNKY NÁVYKŮ

SMLUVNÍ PODMÍNKY VINY

SMLUVNÍ PODMÍNKY ĎÁBLA

SMLUVNÍ PODMÍNKY PŘEDSTÍRÁNÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY KVANTIFIKACE ŠTĚSTÍ

SMLUVNÍ PODMÍNKY JATER

SMLUVNÍ PODMÍNKY BEZLEPKOVÝCH JÍDEL

SMLUVNÍ PODMÍNKY POMSTY

SMLUVNÍ PODMÍNKY MOLLY

SMLUVNÍ PODMÍNKY POŠTY

SMLUVNÍ PODMÍNKY ČASŮ

DOLOŽKA 3.1

POMSTA

SMLUVNÍ PODMÍNKY KONCŮ

SMLUVNÍ PODMÍNKY PODVÁDĚNÍ PODFUKÁŘE

SMLUVNÍ PODMÍNKY PŘEDMANŽELSKÉ SMLOUVY

SMLUVNÍ PODMÍNKY MÉHO TÁTY

SMLUVNÍ PODMÍNKY NADĚJE

SMLUVNÍ PODMÍNKY OSCARA

SMLUVNÍ PODMÍNKY BALENÍ

DOLOŽKA 3.2

SEBEVRAŽDA*

SMLUVNÍ PODMÍNKY SMLUVNÍCH PODMÍNEK

SMLUVNÍ PODMÍNKY KASSANDRY

PODĚKOVÁNÍ

Věnováno Jemmě

SMLUVNÍ PODMÍNKY ŽIVOTA

Lidský život je složitý a jeho smluvní podmínky jsou zřídkakdy srozumitelné.

Jmenuju se Frank Shaw a živím se psaním smluv. Hrdý na svou práci nejsem. Ve chvílích, kdy mě přepadnou chmury, se mi zdá, že představuju zhoubu, která zabíjí podstatu lidskosti. Kdysi se dohody uzavíraly podáním ruky. Já tenhle zvyk nahradil drahým inkoustem. Lidský dotek jsem vyměnil za neosobní smlouvy. Mezi mnou a důvěrou je stejný vztah jako mezi antihmotou a hmotou — jsem antidůvěra, jsem temná síla odhodlaná zničit životní víru, naději a zázraky. Jednoduše řečeno — jsem firemní právník.

Mou specializací jsou smluvní podmínky psané drobným písmem, čímž se ve své branži řadím na jednu ze spodních příček. Jsem právnickým ekvivalentem chlápka, který zametá vlasy v holičství. Když jste si dneska kupovali něco na internetu, pravděpodobně jste klikli na políčko „Souhlasím“, aniž jste si přečetli mnou sepsané obchodní podmínky. A nečetli jste je, ani když jste naslepo podepsali smlouvu, jíž se vzdáváte svých práv, svého života, libry svého masa.

Mým majstrštykem je práce, kterou jsem odvedl při tvorbě moderní pojistné smlouvy. Tuhle životní pojistku jsem navrhl těsně po absolvování právnických studií, s ještě nezakalenou myslí. Genialita této smlouvy tkví v tom, že je nesnesitelně nudná. Málokdo ji dočte do konce a k podmínkám tištěným titěrným písmem se nedopracuje už vůbec nikdo. Je to trik, který mi umožňuje nasadit vám oprátku dřív, než vám dojde, že stojíte na šibenici — myslíte si, že pojistka představuje zlatou bezpečnostní síť, která vás zachytí, kdykoli vás potká nějaká životní tragédie, jenže moje břitce formulované smluvní podmínky tuhle síť roztrhají na maděru. Jestliže ďábel spočívá v detailu, potom jednám jeho jménem: svá varování píšu tak malým fontem, že jsou prakticky neviditelná. Sotva si jich všimnete, a když to uděláte, už je pozdě.*

* Proto vám nyní důrazně doporučuju: čtěte i drobné písmo.

Mluvím z vlastní hořké zkušenosti. Po autonehodě jsem se dozvěděl, že smluvní podmínky nejenže řídí mou práci, ale také stanovují pevná pravidla, na nichž závisí můj život. Nicméně bezprostředně po bouračce, když jsem ležel polámaný v posteli, jsem si toho vědom nebyl; s jistotou jsem věděl jen jediné: že se stalo něco hrozného.

PODMÍNKA I.

AMNÉZIE

SMLUVNÍ PODMÍNKY TRAGÉDIE

Jestliže se přihodí něco divného a strašného vám, je to tragédie.

Jestliže se něco divného a strašného přihodí někomu jinému, pobaví vás to.

SMLUVNÍ PODMÍNKY MÉHO JÁ

Nejsem tím, kým jsem býval.

Když jsem se probral, měl jsem kolem sebe lidi, kteří tvrdili, že jsou mí příbuzní, a říkali mi, že budu v pořádku.

Jak můžu být v pořádku? Ani nevím, co jste sakra zač!

Pokoušeli se utéct před pravdou a přebít realitu nadějí za sborového opakování: Nic ti není, Franklyne, vůbec nic ti není!

Při pozorování rodinných příslušníků, které jsem nepoznával, jsem si uvědomil, že popírat skutečnost je jako běžet na trenažéru: zatímco ona příšerná věc, kterou popíráme, čeká, až se unavíme, upadneme a svalíme se přímo do jejích chlupatých pracek. Jenže já věděl, jaká je pravda — v pořádku jsem rozhodně nebyl. Příšera mě dostala. Prozatím jsem se choulil v jejím temném, tichém objetí. A když jsem přece promluvil, všechno jsem jen zhoršil.

„Kdo vlastně jste?“ zeptal jsem se.

Jedna z přítomných mi odpověděla: „Jsem tvoje žena, nepamatuješ si na mě?“

Po druhém dotazu přestali tvrdit, že mi nic není.

„A kdo jsem já?“

Bylo těžké být sám sebou, když jsem o sobě věděl tak málo. Chtěl jsem říct něco, čím bych všechny ujistil o tom, že jsem ten starý Frank, kterého znají, a že je všechno v pořádku. (Jenže jsem nebyl, jenže nebylo.) A kdykoli jsem řekl, co jsem neměl, poznal jsem to nade vši pochybnost. Z jejich obličejů jsem vyčetl obavy, dívali se na mě úkosem, jako bych vypadl ze záběru, jako bych vypustil z úst něco nevhodného. Což byl ten pravý problém: přestal jsem se k sobě hodit. (Neschopnost dodržet smlouvu se nazývá nemožnost plnění a v tom byla ta potíž — říkal jsem věci, které by Frank před nehodou neřekl.) S jistotou jsem si pamatoval pouze to, že před bouračkou jsem byl pro všechny Frank. Jenže po ní mě začali oslovovat formálně — Franklyn. Ztratil jsem osobnost, ale získal další slabiku.*

* Vskutku ubohé odškodnění.

SMLUVNÍ PODMÍNKY SMYSLŮ

Ty moje přestaly dávat smysl.

Když jsem spatřil svou tvář, nepoznával jsem se. V zrcadle jsem viděl odraz potlučeného cizince: opuchlé oči plovoucí v krvi, rozbitou hradbu zubů, nechutně vyboulené tváře. A můj nový svět nebyl o moc hezčí. Bylo to místo prošpikované varovnými signály. Přístroje pronikavě ječely, aby přivolaly uspěchané zdravotníky. Nápisy na zemi křičely: Pozor na mokrou podlahu! Nebezpečí uklouznutí! Ze vzdálených chodeb se ozýval nářek, který byl vzápětí utnut. Léky, které jsem bral, provázel seznam možných nežádoucích účinků dlouhý jako ruský román. Pod červeným tlačítkem stálo: Tísňový hlásič!

Moje tělo neustále zachvacovala panika, která mě ponoukala, abych tohle tlačítko tiskl v jednom kuse. Nejdřív jsem to opravdu dělal. Potom ho odpojili a já spustil křik: Pomoc, pomoc, nepamatuju si, kdo jsem! Dali mi injekci, která ztlumila mou paniku pod stovkou přikrývek, kam ke mně nikdo nemohl proniknout. Přál jsem si, aby to tlačítko znovu zapojili. Chybělo mi.

Mé zděšení zhoršovaly popletené hormony. Při havárii se roztříštily jednotlivé zavařovací sklenice — s vinětami Smutek, Štěstí, Vztek — a jejich nespoutaný obsah se smíchal v chaotickou čvachtanici. Věčně jsem měl chuť smát se, brečet a křičet, a to všechno naráz. Také nervová vlákna, která kdysi vedla každé po své trase do mých uší, očí, nosu a úst, se zapletla do neústrojného copu. A tak jsem při pohledu na zelenou barvu cítil na jazyku rybinu, při zaslechnutí vřískotu jsem viděl modře, a když jsem ucítil sýr, slyšel jsem hudbu.

Pan doktor Mills mě ujišťoval, že tohle propojení smyslů není ničím jiným než pokusem mého mozku nalézt cestu ke starým vzpomínkám. Měl jsem natolik pomíchané dojmy a emoce, že jsem ve chvíli, kdy se doktor Mills napil kávy, viděl, jak z ní stoupá kouř v podobě hlubokého basového tónu, který rozvibroval mé zamotané smysly a probudil ve mně cit — nesmírně nepatřičný cit: zamilovanost. Když jsem se do lékařovy kávy zaposlouchal, uvědomil jsem si, že pocity jsou přilnavější než vzpomínky.*

* Jestliže prudce zatřesete hlavou, vzpomínky odplují jako pylová zrnka, ale pocity, ty se vás drží, jako by byly na suchý zip. A tak mé první skutečné hnutí mysli nepatřilo bratrům, manželce nebo někomu jinému z rodiny, ale krásné baristce.

SMLUVNÍ PODMÍNKY KÁVY

Její chuť nikdy nedostojí příslibu její vůně.

Mou první opravdovou vzpomínku si přivlastnil tenhle lepkavý, nevysvětlitelný, nemístný pocit — tahle trapná zamilovanost. Vzpomněl jsem si, že kávu nesnáším, zato jsem bláznivě zamilovaný do slečny, která pracuje v kavárně našeho kancelářského centra. Do tváře jí padaly čokoládově hnědé vlasy a prsa se jí neustále vzdouvala mým směrem. Vybavilo se mi, že jsem strávil spoustu času přemýšlením o tom, co duchaplného a zajímavého bych jí řekl.

Jenže když jsem se se svou krásnou baristkou jednou jedinkrát ocitl v kavárně o samotě, zmohl jsem se pouze na: „Vaše káva je úžasná.“

Usmála se. Když se usmívá, rty se jí nezúží, ale naopak nakynou. Při pěnění mléka jí odlétnutá kapička přistála na ňadru. Právě tehdy jsem se odhodlal k nejbezprostřednějšímu činu svého opatrnického, umrněného života: předklonil jsem se přes pult a kapičku jsem setřel. Vypadalo to, že moje baristka mi jednu vlepí. Ucukl jsem, ale ona mě popadla za hlavu, přitáhla si můj obličej ke svému a v okamžiku rozrušení ho pokryla kávovými polibky — cítil jsem její teplý, těžký dech plný lásky, naklonila se ke mně a její prsa…*

* Upozornění: nic z toho se samozřejmě nestalo.*1

*1 V mém vyčerpaném mozku se realita prolínala s fantazírováním. Skutečnost měla k červené knihovně hodně daleko. Pokud si dobře vzpomínám, nikdy jsem s tou slečnou doopravdy nemluvil. Přesto jsem se vracel do práce naplněný radostí; jenže potom kapučíno vychladlo, já zesmutněl a každý den jsem seděl nad studenou kávou a říkal si: Jak to sakra žiju?*2

*2 A každý den mi slabý hlásek odpovídal: Nijak skvěle.*3

*3 Tahle melancholická vzpomínka byla první známkou toho, že nejsem tak docela v pořádku.

SMLUVNÍ PODMÍNKY MÉ ŽENY

Alice je — údajně — moje manželka.

Má údajná manželka vypadala stejně jako mnozí další, kteří mě přišli navštívit, velmi nervózně.

Proč? Báli se, že je nepoznám? Doufali snad, že budou oním člověkem — klíčem —, jehož pouhá přítomnost zázračně odemkne mou mysl? Nebo jim pracovaly nervy, protože mě znali jako pěkného parchanta?

Byl starý Frank naprostý kokot?

Brzy jsem zjistil, že mi nikdo nepoví, jaký jsem doopravdy býval. Když jsem se zeptal své ženy, odpovídala neurčitě; týmiž slovy by bylo možné popsat miliardu dalších lidí: „Byls, jsi… fajn chlap, vtipný, ctižádostivý a…“

Bylo to jako z těch strašných částí pracovních životopisů, které jsou věnované charakteristice osobnosti — moje CVčkové já. A tak jsem se smířil s tím, že jsem jediný, kdo může skutečně zjistit, kým jsem býval — věděl jsem, že nepřikrášlenou pravdu mi nikdo neřekne.*

* Nikdo se ke mně neotočí a neřekne: Tys byl taková svině, Franku. Nenáviděls život, nesnášels svoje kamarády a co chvíli tě načapali, jak zběsile masturbuješ v parku.

Poznámky mé nervózní ženy mi však poskytly několik důkazů svědčících o tom, že jsem paměť neztratil úplně. (Zatímco moje krátkodobá paměť byla vypálenou kanceláří, některé starší vzpomínky zůstaly v bezpečí, ve skladu daleko od pohromy.) Takže když mi manželka řekla, že mám bratra Malcolma, z amneziální bramboračky se vynořilo jediné slovo a já vítězoslavně vykřikl: „Nasrat!“

Žena se zasmála: „Přesně tak. Tohle Malcolm říkal rád. Pokoušeli jsme se ho kontaktovat, ale je někde na cestách. Bůhví, kde…“

Mluvila dál, ale já ji neposlouchal: momentálně mi učarovala moje ruka a ještě jsem se nedokázal soustředit na víc věcí najednou. (Oddělení mého porouchaného mozku, které odpovídalo za soustředěnost, trpělo největší podzaměstnaností ze všech; pracoval tam pouze jediný chlapík, který horečně připisoval další položky k nekonečnému seznamu záležitostí „k vyřízení“, jenž se za ním odvíjel jako role toaletního papíru.)

„…posloucháš mě, ty hlavo skopová?“ zeptala se moje žena, ale vzápětí sebou trhla, protože si uvědomila, že něco takového se neříká člověku s poškozeným mozkem. „Oscar? Tvůj starší bratr? Vzpomínáš si na něj? Oscar?* Vysoký… Takový, no…“ Díval jsem se, jak se namáhá, aby popsala Oscara, a došlo mi, že své přátele a rodinu známe tak dobře, až už je vlastně nevnímáme. (Všichni se stanou neviditelnými.)

* Oscar? Hm? Ne, tady žádný není, zkuste to ve Ztrátách a nálezech, to jsou ty dveře vedle oddělení Déjà vu.

Já byl naopak zahlcen podrobnostmi. Rozmazané vidění způsobovalo, že na mě z lidských tváří vyskakovaly jednotlivé zkarikované rysy — lysá hlava doktora Millse, Alicin černý drdůlek —, ale chybělo mi lepidlo, kterým bych je spojil s příslušnou osobou. A tak se v mém zamlženém světě objevoval doktor Mills s Aliciným drdůlkem nebo Alice, které z obličeje groteskně visel doktorův baňatý nos. (Právnický termín záměna zboží vyjadřuje situaci, kdy se neoddělitelně promíchá majetek dvou osob — já trpěl záměnou rysů.)

Musel jsem na chvíli usnout a pak se zase probrat, protože najednou vidím Oscara, jak strnule sedí vedle mojí ženy, jako by tam dopadl shůry, ačkoli to by musela být pěkná rána, protože byl — jak se ukázalo — mimořádně rozložitý. Ti dva byli celí napjatí, seděli tam mlčky, jeden tlustý, druhý štíhlý, a oba mě pozorovali. Všiml jsem si, že spolu nikdy nemluvili přímo, a vycítil jsem, že se vzájemně nenávidějí.*

* Ti dva k sobě chovali takovou zášť, že se mi zhmotnila v podobě bílého pableskujícího světla.

Oscar držel pytlík švestek a řekl: „Zase sis dal dvacet, co, Franklyne? Přinesl jsem ti tohle. Lidi vždycky kupujou hrozny. Já je překonal a koupil jsem švestky, což je v podstatě víno nadměrné velikosti.“

Odněkud zavanul zelený žluklý zápach.

Oscar sloupl ze švestky cenovku a obtáčel si ji kolem prstů. Vzal jsem jednu ze švestek a obdivoval ji: napnutá slupka mramorovaná tenkými karmínovými žilkami, které vybíhaly hluboko do dužiny — tenhle dokonalý design mě fascinoval. „Je tohle vůbec možné?“ zeptal jsem se a Oscar s očima stále upřenýma na cenovku vyštěkl: „To mi povídej! Dvě libry za pár švestek! Loupež za bílýho dne, fakt že jo!“

Musel jsem se zatvářit zmateně, protože Alice s Oscarem pochopili, že jsem nemluvil o ceně. Rozesmáli se na celé kolo, takže napětí dočasně povolilo.*

* A nelítostné světlo mezi nimi pohaslo.

Moje žena řekla: „To se povedlo, Franklyne.“

Smích pomalu ustal — napětí znovu zhoustlo — a mě přemohl odporný zelený puch. Oscar na mě zíral, jako by čekal, že něco řeknu. Byl celý nesvůj. Usmál jsem se a Oscarovi při pohledu na moje rozdrcené zuby přeletěl po tváři znechucený výraz. „Pamatuješ se na ten nepěkný incident, Franklyne?“ otázal se.

Nepěkný incident!

Moje žena vymrštila ruku přes propast, která ji dělila od Oscara, a stiskla mu koleno. Oscar maličko nadskočil.

„Co máš na mysli?“ zeptal jsem se. „O jakém nepěkném incidentu to mluvíš? Mně řekli, že jsem měl autonehodu.“

Moje žena se ozvala: „O nic nejde, Franklyne, vůbec o nic. Byls před tou havárkou dost unavený… vystresovaný a unavený, to je všechno,“ usmála se — pustila Oscarovo koleno a mezera mezi nimi jasně vzplanula.

Ale ostré ticho, které se vzápětí rozhostilo — a které jsem vnímal jako fialový výkřik —, svědčilo o tom, že přede mnou ti dva něco tají. Vyčerpaný z tohohle smyslového koktejlu jsem zabořil hlavu do polštáře a upřeně se zadíval na bílý strop. Fialový výkřik vybledl, zelený pach vyvanul a já se propadl do bezbarvého spánku.

Koniec ukážky

Table of Contents

SMLUVNÍ PODMÍNKY ŽIVOTA

PODMÍNKA I.

AMNÉZIE

SMLUVNÍ PODMÍNKY TRAGÉDIE

SMLUVNÍ PODMÍNKY MÉHO JÁ

SMLUVNÍ PODMÍNKY SMYSLŮ

SMLUVNÍ PODMÍNKY KÁVY

SMLUVNÍ PODMÍNKY MÉ ŽENY