Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Jennifer L. Armentrout pod pseudonymem J. Lynn: Důvěřuj mi

Vydání první

Copyright © 2013 by Jennifer L. Armentrout

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1917. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Trust in Me vydaného nakladatelstvím

William Morrow Impulse, an imprint of HarperCollinsPublishers, USA v roce 2013

Český překlad © 2015 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0079-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0080-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jennifer L. Armentrout

pod pseudonymem

J. Lynn

DŮVĚŘUJ mi

(ukázka)

Všem fanynkám Cama a jeho sušenek,

které chtěly lépe poznat našeho miláčka,

jenž má rád vařená vajíčka.

Příjemnou zábavu.

1. kapitola

Jase Winstead byl ukrutnej šílenec.

To poslední, co bych sakra chtěl, bylo jít v devět ráno na Astronomii 101. Navíc mi ten předmět strašně připomínal, že už jsem jednou na Drageovy hodiny chodil a proč jsem je musel narychlo a neplánovaně opustit. A opravdu jsem nestál o Jaseovy esemesky, v kterých se mi posmíval, že je nezdravý naplánovat si rozvrh tak, že vyučování začíná před polednem.

Protože jsem spal, nevím přesně, možná tak dvě hoďky a pořád ještě cítil ze včerejší noci chuť tequily a dalších věcí, na který radši ani nechci pomyslet, nevypadal jsem jako modelovej příklad toho, jak začít šťastnej a blahodárnej první den zimního semestru.

Zahlédl jsem, jak se dveře učebny astronomie zabouchly, a sjel pohledem zpátky na mobil. Jase se mi vysmíval.

Kašli na to. Mám pivo. Xbox. FIFA 2013.

Do háje. Lákalo mě to. Hodně. Ollie rozbil náš Xbox minulej víkend během brutálního rozhodujícího boje v Call of Duty.

Už jsem měl stejně pár minut zpoždění.

Astronomie nebo fotbal na Xboxu? Fakt to nebylo těžký rozhodování.

Už rozhodnutej jsem se otočil a začal Jaseovi odpovídat, když se dvoukřídlé dveře rozletěly, jako by se schodištěm prohnalo tornádo. Trhl jsem hlavou nahoru právě včas, abych zahlédl, jak přímo do mě vrazilo něco malého a červeného.

Té kolizi se nedalo vyhnout.

Malé tělo to do mě narvalo a odrazilo se zpátky, rozhazovalo rukama, jako by se potápělo. Taška, která vypadala, že váží víc než její majitelka, stahovala holku na stranu.

Instinktivně jsem se k ní vrhl, pustil vlastní batoh a chytil ji kolem pasu. Taška však letěla jedním směrem a její obsah druhým. Holka pořád vrávorala jako nějaká nafukovací panenka. Sevřel jsem ji pevněji a znehybnil ji, než si mohla vážněji ublížit. Trhla sebou a napřímila se. Tmavě rudohnědé vlasy zavlály a udeřily mě do tváře. Ovanula mě vůně jahod, pižma a něčeho dobrýho.

Panebože, převálcoval mě jahodovej koláček.

Uchechtl jsem se a strčil si mobil do kapsy. Chtěl jsem ji pustit, ale ta holka byla úplně ztuhlá. Každej sval v těle napjatej. Byla tak malá, sotva mi sahala po ramena, ale najednou vypadala ještě menší, jako by se scvrkávala do sebe. Ublížila si?

A spletla si Shepherd s nedalekou základkou?

„Hopla,“ poznamenal jsem. „Jsi v pohodě, zlato?“

Neodpovídala asi půl minuty a já už si začal dělat starosti. Potom se zhluboka nadechla, až se jí hruď proti mně zvedla. Jakmile jsem ucítil její křivky, ztuhl jsem. Rozhodně nepatří na základku, ledaže by se holky vyvíjely jinak, než když jsem tam chodíval já. A jestli jo, těm klukům jsem sakramentsky záviděl.

No super, teď jsem se cítil, jako bych potřeboval sprchu, protože i jenom tohle mě vzrušilo.

Že bych byl ještě opilej ze včerejška? Asi jo.

„No tak,“ zkusil jsem to znovu. „Jsi v pořádku?“ Když pořád neodpovídala, strčil jsem jí dva prsty pod bradu. Kůži měla jemnou a dost studenou. Napadlo mě, jestli je možný, aby člověk omdlel, a přesto zůstal stát. Jemně jsem jí zvedl hlavu a otevřel ústa, abych se jí zeptal ještě jednou, ale slova mi někde na cestě mezi mozkem a pusou odumřela.

Zamrkal jsem, protože jsem si jako úplnej pitomec pomyslel, že se tím změní, co vidím. Teda ne že bych chtěl změnit, co jsem viděl, ale zatraceně…

Kterej chlap nemá slabost pro zrzky?

Pěkná bylo dost ubohý slovo, jak ji popsat. Oči měla velký, v barvě teplý whisky. Malej nos pokropenej pihama a pěkně vytvarovaný tváře. Rty vypadaly jako zralý třešně, široký, plný a kyprý. Takové rty patřily puse, která by dokázala chlapovi…

„Hned. Mě. Pusť.“

V jejím tvrdém tónu se ozývala panika, kterou měla sotva pod kontrolou. Okamžitě jsem ji pustil a raději o krok ustoupil.

Když ztratila oporu, mírně zavrávorala a já jsem se po ní málem znovu natáhl, ale cenil jsem si svých koulí. Jednoho dne bych měl rád děcko nebo tak něco, a měl jsem pocit, že kdybych se jí znovu dotkl, s takovou budoucností bych se mohl rozloučit.

Odhrnula si prameny hustých vlasů z obličeje a opatrně překročila svou tašku. Zvedla husté, mírně načervenalé řasy a pár vteřin se ani jeden z nás nepohnul. Přelétla pohledem mou tvář a pak se zadívala níž. Ta kočička si mě bezostyšně prohlížela.

Možná mý koule nebyly v nebezpečí.

Tváře jí pěkně zrůžověly. „Omlouvám se. Spěchala jsem do třídy. Jdu pozdě a…“

Zakřenil jsem se a klekl si. Začal jsem sbírat rozházené věci. Jak může mít jedna holka tak zatraceně moc tužek, to jsem nechápal. Modrá. Růžová. Černá. Červená. Oranžová. Cože, sakra? Kdo k čertu píše oranžovou?

Připojila se ke mně, naklonila hlavu tak, že jí stěna měděných vlasů zakrývala obličej, a posbírala zbytek tužek. „Nemusíš mi pomáhat.“

„To je v pohodě.“ Zvedl jsem kousek papíru a zjistil, že se dívám na její rozvrh. Zběžnej pohled na předměty mi potvrdil, že je prvačka. „Astronomie 101? Tam mířím taky.“

Jase, pivo a FIFA 2013 budou muset počkat.

„Máš zpoždění.“ Pořád se schovávala za vlasy. „Opravdu se omlouvám.“

Zvedl jsem poslední sešit, strčil ho dovnitř a vstal. Podal jsem jí tašku a chtěl, aby vzhlédla. Nevím proč, klidně si myslete, že jsem maminčin mazánek, ale mám rád, když se moje holky usmívají a nevypadají, že se každou chvíli rozpláčou. „To nic. Jsem zvyklej, že se na mě holky vrhají.“ Zvedla mírně bradu a já jsem se usmál. „I když pokusit se mi skočit na záda je novinka, to musím uznat. Líbí se mi to.“

Trhla hlavou vzhůru a všechny ty vlasy jí sklouzly na záda. „Nesnažila jsem se na tebe skočit ani se na tebe vrhnout.“

„Opravdu ne?“ Telefon mi v kapse zavibroval. Nevšímal jsem si toho. „No, to je škoda. Protože jinak by to byl nejlepší začátek školního roku v dějinách.“

Tiskla si těžkou tašku k hrudi a prohlížela si mě. Sklouzl jsem pohledem na papír v ruce. „Avery Morganstenová?“

„Odkud znáš moje jméno?“ vyštěkla.

Ta byla ale nedůtklivá. „Máš ho napsaný na svým rozvrhu.“

„Aha.“ Shrnula si prameny vlasů dozadu, a když si ode mě rozvrh brala, ruka se jí lehce chvěla.

Když jsem byl malej, máma mi říkala, že mám slabost pro ztracený případy. Pro zraněná holoubata, třínohé pejsky, vyhublá prasátka. Moje ségra byla stejná. Jako bychom měli šestý smysl je objevit. A možná tuhle kočičku neznám, ale očividně je v týhle škole nováček, necítí se tady dobře, dnešek jí začal pěkně blbě, tak mi jí zkrátka přišlo líto.

„Jmenuju se Cameron Hamilton,“ představil jsem se. „Ale všichni mi říkají Cam.“

Pohnula rty, jako by si moje jméno pro sebe opakovala, a to se mi docela líbilo. „Ještě jednou děkuju, Came.“

Sehnul jsem se, zvedl batoh a hodil si ho přes rameno. Odhrnul jsem si vlasy z obličeje a usmál se způsobem, díky němuž jsem obvykle získal, cokoli jsem chtěl. „Tak půjdem spáchat ten velkolepej vstup.“

Došel jsem ke dveřím učebny, když jsem si uvědomil, že se ta holka nepohnula z místa. Ohlédl jsem se přes rameno a zamračil se, jak začala ustupovat. „Jdeš špatným směrem, zlato.“

„Nemůžu,“ zaskřehotala.

„Co nemůžeš?“ Obrátil jsem se k ní.

Na vteřinu se mi zadívala do očí, pak se otočila na patě a rozběhla se. Taška jí poskakovala na boku a vlasy vlály jako kapuce. Ta kočička utíkala jako šílená. Překvapením mi spadla brada.

Co se tu k čertu právě stalo?

Dveře za mnou se otevřely a hlubokej hlas s mírným přízvukem zavolal: „Pane Hamiltone, připojíte se dnes k nám?“

Kruci. Zavřel jsem oči.

„Nebo máte v plánu stát zbývající čas na chodbě?“ zeptal se profesor Drage.

Povzdychl jsem si a otočil se. „Jdu do třídy, samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ zopakoval profesor. V rukou držel hromadu sešitých papírů. „Sylabus.“

Jeden jsem si vzal, zamyslel se a vzal ještě jeden. Jen pro případ, že by se tu Avery Morganstenová ještě ukázala.

O zadek mýho auta se opíral Jase. Ruku měl vraženou do hnědých vlasů; držel si je, aby mu nepadaly na zpocené čelo. Několik pramenů mu mezi prsty trčelo. „Je horko jak v pekle.“

Na konec srpna bylo vedro. Dokonce ani stín z velkých dubů obklopujících parkoviště naproti Whitehallu neposkytoval žádnou úlevu. Bál jsem se do té sauny otevřít dveře.

„To máš sakra pravdu.“ Ollie zašilhal na stromy. „Je takový parno, že se člověk musí svlíknout.“

Pohlédl jsem na něj. „Víc nahej, než už jsi, ani bejt nemůžeš, kámo.“

Ollie se na sebe zadíval a zakřenil se. Neměl tričko. Šortky mu visely nízko. Na nohách měl žabky. To bylo všechno. „Víš moc dobře, že můžu.“

Naneštěstí to byla pravda. Bydlíme spolu poslední tři roky v třípokojovém bytě v University Heights. Ollie se vykašlal na cudnost, když jsme společně nebydleli ještě ani tejden. Viděl jsem nádobíčko toho chlapa častěji, než bych se namáhal spočítat. Na jaře Ollie školu dokončí, jako bych měl původně i já. Ten pitomec mi bude chybět.

„Lístek.“ Jase kývl na čelní sklo.

Povzdychl jsem si a zadíval se na okno. Pod stěrač někdo úhledně zastrčil krémovej papírek. Tohle parkoviště bylo vyhrazený pro zaměstnance, ale kvůli nedostatku míst v okolí jsem zaparkoval, kdekoli to šlo. „Přidám si ho do sbírky.“

„Která se pěkně rozrůstá.“ Ollie si sundal ze zápěstí gumičku a stáhl si s ní po ramena dlouhé blond vlasy do culíku. „Takže u nás dneska uděláme večírek?“

Obočí mi vyletělo vzhůru. „Cože?“

Jase si založil paže přes hrudník a zakřenil se.

„Párty na začátek roku.“ Ollie se protáhl, napnul záda a zívl. „Jen malá sešlost.“

„Proboha.“

Jase se usmál ještě víc a já měl chuť mu ten úsměv smazat pěstí. Naposledy když Ollie pořádal „malou sešlost“, nebylo kam si v našem bytě sednout. Kontrolovali nás i policajti.

„Objednej pizzu. Musím…“ Ollie se zarazil uprostřed věty a otočil se k brunetce s bujnými křivkami, která prošla kolem. Ani nemrkl, pustil nás k vodě a už objímal tu holku kolem ramen. „Ahoj, kočko, jak jde život?“

Hnědovláska se zachichotala a objala Ollieho kolem pasu.

Otočil jsem se a zvedl ruce. „Co s ním je?“

„Ztracenej případ.“ Jase protočil panenky. „Ten zmrd má oči i vzadu, když dojde na ženský.“

„To je fakt.“

„Jak je možný, že si každej den zašuká, mi není jasný.“

„Je to ta největší záhada života.“ Oběhl jsem kapotu svýho náklaďáku, popadl lístek a otevřel dveře řidiče. Do obličeje mi narazila horká vlna. „Zatraceně.“

Jase došel ke mně. „Co se ti dnes stalo? Neodpověděl jsi mi na textovku. Myslel jsem, že tě FIFA přiláká.“

„Ach, chyběl jsem ti?“ Sundal jsem si tričko, sroloval ho a hodil do auta.

„Možná jo.“

Zasmál jsem se, sebral ze sedadla kšiltovku a vrazil si ji na hlavu, abych si stínil oči. „Nevěděl jsem, že spolu chodíme.“

„Teď jsi ranil mý city.“

„Příště, až si vyjdeme, ti koupím pivo.“

„Platí. Nejsem náročnej.“

Uchechtl jsem se. „Jako bych to nevěděl.“

Jase se zasmál, otočil se a přehodil paže přes korbu náklaďáku. Jakmile si nasadil sluneční brýle, pohodovej úsměv se mu z obličeje vytratil. Znal jsem ten pohled. Nic dobrýho z něj nevzešlo. Jenom málo lidí tušilo, jak zpackanej má Jase život. Pro všechny bylo snadný myslet si něco jinýho, protože Jase byl ten typ kluka, na kterýho se každej obracel s vlastními problémy. A to včetně mě.

Zapnul jsem klimatizaci, zabouchl dveře a stoupl si k němu venku vedle auta. Jak jsem se naklonil, žhavej plech auta mě popálil na kůži v podpaží. Protáhl jsem si lýtka. „Co se děje?“

Jedno tmavé obočí vyskočilo nad obroučku brýlí. „Míříš do tělocvičny nebo tak něco?“

„Napadlo mě to.“ Přešlápl jsem z nohy na nohu, abych se zbavil křeče. „Chceš jít se mnou?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Musím se zastavit na farmě. Zkontrolovat pár věcí.“

„Jak se má Jack?“

Jaseův obličej zalil tak široký úsměv, až mladá profesorka procházející kolem náklaďáku zavrávorala na podpatcích. „Má se skvěle,“ odpověděl lehkým tónem, kterej nasadil, kdykoli mluvil o svém bratrovi. „Včera mi řekl, že až vyroste, chce bejt Chuckem Norrisem.“

Zasmál jsem se. „Tím nemůže nic zkazit.“

„To rozhodně.“ Vzhlédl a koukl na mě přes obroučky. „Jak to zvládáš?“

„V pohodě.“ Odtáhl jsem se a třískl rukama do auta. „Proč se ptáš?“

Jase pokrčil ramenem. „Jen tak.“

Někdy mě tím naštval. Jindy to se mnou nic neudělalo. Naštěstí pro Jase byl zrovna jeden z těch dní, kdy to po mně sklouzlo jako nic. „V dohledný době neskončím někde v koutě a nebudu si šeptat navždycky. Všechno je v pohodě.“

„To rád slyším.“ Jase se zakřenil a vycouval. Otočil hlavu za tou mladou profesorkou. „Takže párty dnes večer u tebe, jo?“

„Proč ne?“ Zamířil jsem ke straně řidiče. „Bude tam polovina kampusu, tím jsem si jistej.“

„To je pravda.“ Jase se otočil. „Tak zatím.“

Nasedl jsem do klimatizovaného auta a vyjel z parkoviště. Potřeboval jsem svůj línej zadek dopravit do tělocvičny v západním kampusu, ale můj zadek si taky chtěl odpočinout na gauči a dát si šlofíka.

Na stopce jsem odbočil doleva, míjel jsem dvojdomky po pravé straně, zrovna když z jedněch dveří vyletěl fotbalovej míč a praštil jednoho kluka zezadu do hlavy. Zasmál jsem se a natáhl se přes…

Mou pozornost upoutalo něco červenýho.

Zrak se mi proměnil v teplem naváděnou raketu hledající cíl, zatraceně. Přimhouřil jsem oči. Je to Koláček?

Chvíli mi ve výhledu bránil strom a potom jsem ji objevil. Od širokého náramku na jejím zápěstí se odrážely sluneční paprsky.

Sakra jo, byla to ona.

Dvakrát jsem nepřemýšlel, jenom reagoval. Usmál jsem se, otočil si kšiltovku dozadu a zahnul ostře doprava, abych jí zablokoval cestu.

Avery uskočila zpátky na chodník a vytřeštila oči. Když jsem stiskl tlačítko, aby okno na straně spolujezdce sjelo dolů, překvapením otevřela ústa.

Zakřenil jsem se. Byl jsem rád, že svůj první den ve škole přežila. „Znovu se potkáváme, Avery Morganstenová.“

Rozhlédla se, jako by si myslela, že mluvím na někoho jinýho. „Ahoj, Camerone.“

Naklonil jsem se dopředu a opřel se paží o volant. Jak tam tak stála a hrála si s náramkem, vypadala zatraceně roztomile. „Měli bychom se přestat takhle setkávat.“

Kousla se do toho plného spodního rtu, sklopila pohled na moje tetování a přešlápla z nohy na nohu.

Rozhodně spadala do kategorie lidí, co jsou pořád v rozpacích a nesví. Možná proto, že jsem měl mladší sestru, jsem ji chtěl přimět, aby se cítila příjemně, ale zdálo se to jako ztracená bitva.

„Ty srazíš mě, já málem srazím tebe?“ rozvedl jsem to. „Jsme jako katastrofa na spadnutí.“

Žádná odpověď.

Zkusil jsem to ještě jednou. „Kam míříš?“

„K autu,“ odpověděla, čímž dokázala, že umí mluvit. „Mám zpoždění.“ Zase přešlápla. „Takže…“

„Tak naskoč, zlato. Svezu tě.“

Zírala na mě, jako bych byl únosce a požádal ji, aby si nastoupila do dodávky. „Ne, to je v pořádku. Mám to kousek. Nedělej si starosti.“

Nikdy se mi nestalo, aby ženská tak odolávala běžné zdvořilosti. „Je to to nejmenší, co ti můžu nabídnout za to, že jsem tě málem přejel.“

„Děkuju, ale…“

„Hej! Came!“ Odnikud se zjevil Kevin a oběhl Avery. „Co máš v plánu, kámo?“

Otrávil mě. Pořád jsem sledoval Koláčka a odolával nutkání šťouchnout toho pitomce svým náklaďákem. „Nic, Kevine, jenom se snažím o konverzaci.“

Avery zvedla hlavu, zamávala prsty a obešla Kevina a moje auto. Sledoval jsem ji očima, zatímco Kevin dál kecal o něčem, co mi bylo úplně fuk.

„Sakra,“ zamumlal jsem a opřel se do sedadla.

Avery utekla. Zase.

A já měl bláznivou chuť ji nahánět.

2. kapitola

Situace na našich večírcích se stala vážnou, jakmile Ollie vytáhl z terárka Rafaela. Dělal to pokaždé. Stál jsem uprostřed obýváku, pozoroval ho a kroutil hlavou.

„Proč?“ zajímal se Jase a přihnul si z láhve piva.

Zachechtal jsem se. „Nemyslíš, že kdybych to tušil, našel bych způsob, jak ho zastavit?“

„Myslím, že je to rozkošný,“ ozval se jemnej ženskej hlas.

Otočili jsme se s Jasem k pohovce. Nikdo neseděl tak jako Stefanie Keithová. Jednu dlouhou pěkně tvarovanou opálenou nohu měla přehozenou přes druhou v dokonalé ukázce cudnosti. Ovšem ta její zatracená džínová sukně byla asi tak cudná jako Ollie ve sprše. Kdybych pohnul hlavou jen o centimetr doprava a sklonil bradu, což jsem provedl před třemi minutami, mohl bych vidět křivku jejího zadku.

Stef nosila tanga.

Nebo vůbec žádný prádlo, podle nálady. A vypadalo to, jako že právě v takový náladě je. Stef se naklonila mírně dopředu, překřížila si štíhlé paže pod ňadry a ukázala tak každému, kdo se zrovna díval – rychlým pohledem jsem zjistil, že Jase ji sledoval –, svý pěkný kozy. Opravdu krásný. Viděl jsem je pěkně zblízka a osobně už několikrát. Její dětsky modrý oči slibovaly šťastnej konec a byly namířený na mě.

Překvapivě se moje nylonový šortky v rozkroku vůbec nenapínaly, což bylo zatracený mrhání ženskými poklady.

Polovina osazenstva Jaseova domu bratrstva by dala levou kouli za to, aby na ně Stefanie upřela svou pozornost. Bývaly doby, kdy bych obětoval i tu pravou. Tenkrát, když jsem si ani nepamatoval, s kým jsem byl a kdo je kdo. Ale připadalo mi to jako před dávnými věky, kdy jsem při pomyšlení na to, že bych měl bejt jenom s jedinou holkou, měl chuť ukousnout si vlastní ruku. Ale teď?

No, kruci, ani jsem nevěděl, co chci teď. Nevím to už nějakou dobu, což zřejmě vysvětlovalo, proč jsem se po Stefanii nevrhl, nezatáhl ji do své ložnice a nespustil kalhoty.

Stef byla fajn holka, ale doby, kdy bych pro ni obětoval pravou kouli, už dávno minuly.

Stočil jsem pohled na Ollieho, kterej tancoval před televizí a držel při tom Rafaela ve vzduchu. Napil jsem se piva. „Sexuálně obtěžuje moji želvu.“

Stef se zasmála a vstala. „Nemyslím, že to je to, co dělá.“ Sevřela mou paži a opřela se mi bradou o rameno. Pramen inkoustově černých vlasů sklouzl na mou holou hruď. „Ale mně by nevadilo, kdybys mě obtěžoval.“

Přes hudbu jsem uslyšel cinknutí trouby. Jemně jsem se jí vysmekl a střelil očima na Jase. V jeho úsměšku nebylo zrnko soucitu. Parchant. „Hned budu zpátky.“

Proběhl jsem mezi kluky do kuchyně, než mohla Stef odpovědět. Ta holka mým nezájmem bůhvíjak zklamaná nebude. Vsadil bych se, že než se vrátím, přesune svou pozornost na Jase nebo někoho jinýho.

Položil jsem pivo na linku, otevřel troubu a nasál vůni čerstvě upečených čokoládových sušenek. Žádnej polotovar. Pěkně udělaný úplně od začátku.

Ty ale budou chutnat.

Položil jsem plech stranou, vypnul troubu a zvedl sušenku. Byla ještě horká, těsto kleslo a sevřelo drobky čokolády okolo kousků vlašského ořechu. Rozlomil jsem sušenku na poloviny a hodil si ji do pusy.

„Sakra,“ zavrčel jsem.

Pálila jako samotný peklo, ale stálo to za to. Zapil jsem ji pivem a vyšel z kuchyně právě včas, abych viděl, že Ollie míří k hlavním dveřím. S Rafaelem.

„Ale k čertu, to snad ne.“ Odložil jsem pivo.

„Užívej svobody, malej zelenej kamaráde,“ mumlal a políbil Rafaela na krunýř. „Buď volnej.“

„Přines Rafaela zpátky!“ zařval jsem a zasmál se, když opilej Ollie kopem jako z karate rozevřel dveře. „Ty zkurvenej zmrde!“

Ollie položil Rafaela na zem a jemně šťouchl do jeho krunýře. „Běž.“

Popadl jsem ho za paži, otočil ho a strčil ho zpátky do bytu. Smějící se Ollie popadl Stefaniinu kamarádku a hodil si ji přes rameno. Bytem se rozlehly výkřiky.

Zvedl jsem želvu. „Promiň, Rafaeli. Moji kámoši jsou zatracení…“ Na zátylku mě něco zvláštně zašimralo. Pohlédl jsem doleva, potom doprava a uviděl stát ve dveřích Avery s vykulenýma hnědýma očima. „… pitomci. Kruci, co tu…?“

Nevypil jsem toho tolik, abych měl halucinace, ale nemohl jsem si srovnat v hlavě, že Koláček stojí v domě, kde bydlím. Ten byt byl prázdnej celý léto, ale očividně se tam někdo nastěhoval.

A podle toho, jak byla oblečená, zřejmě někdo, s kým si byla hodně blízká. Bavlněné kraťasy měla krátké, končily jí na stehnech a já z jejích nohou nedokázal odtrhnout pohled. Byly dlouhé, ne moc hubené a pěkně tvarované. Kdo by si byl pomyslel, že má Koláček takovýhle nohy? Rozkrok se mi okamžitě prokrvil. Její tričko s dlouhým rukávem sice všechno zakrývalo, ale bylo tenký.

Jo, sakra, dost tenký.

Pod tričkem se dmula křivka prsou, plnějších, než mi připadaly, když se ve škole tiskly k mé hrudi, a ty vrcholky…

Tváře jí pěkně zrůžověly. „Ahoj…“

Zamrkal jsem, a když nezmizela, ani se neztratila moje náhlá erekce, usoudil jsem, že bude skutečná. „Avery Morganstenová? Z toho se stává zvyk.“

„Jo,“ řekla. „Asi jo.“

„Bydlíš tady, nebo jsi na návštěvě…?“ Rafael se začal vrtět.

Odkašlala si a pozorovala želvu. „Já… já tu bydlím.“

„Sakra, to jako fakt?“ No kruci. Kolem zábradlí jsem přešel k jejím dveřím. Všiml jsem si, jak sjela pohledem na moje břicho. Líbilo se mi to. A mýmu ptákovi taky. „Ty tu opravdu bydlíš?“

„Jo, opravdu tu bydlím.“

„To je… ani nevím, jak to nazvat.“ Zasmál jsem se trochu ohromeně. „Prostě šílený.“

„Proč?“ Tvářila se zmateně, mezi jemným obočím se jí utvořila vráska.

„Já tu taky bydlím.“

Spadla jí brada. „Děláš si legraci, že jo?“

„Ne. Už tu bydlím nějakou dobu – jako několik let. Se spolubydlícím, víš, s tím zmrdem, co položil Rafaela ven.“

„Hele!“ zakřičel Ollie. „Mám jméno. Jsem seňor Zmrd!“

Zasmál jsem se. „Přistěhovala ses sem o víkendu?“

Přikývla.

„To je pak jasný. Byl jsem doma navštívit rodinu.“ Přitiskl jsem si Rafaela k hrudi, než si zaleze do krunýře. „No, kruci…“

Avery naklonila hlavu a zadívala se mi do očí. Chvíli mě pozorovala oduševnělým pohledem, než obrátila pozornost k Rafaelovi. Její oči… něco mi připomínaly. „To je… hm, tvoje želva?“

„Jo.“ Zvedl jsem ho. „Rafaeli, tohle je Avery.“

Kousla se do rtu a mávla na Rafaela. Musel jsem se usmát. Získala si tím cenné bodíky. „Zajímavý mazlíček.“

„A ty máš moc zajímavý šortky. Co to na nich je?“ Znovu jsem se dlouze zadíval na její nohy. Nemohl jsem si pomoct. „Plátky pizzy?“

„Ne, kornouty zmrzliny.“

„Hmm. Líbí se mi.“ Pomalu jsem po ní přejížděl očima nahoru. „Hodně.“

Konečně přestala pevně svírat dveře a překřížila si paže přes hrudník. Přimhouřila oči, když jsem se zakřenil. „Díky. Moc to pro mě znamená.“

„To by mělo. Mají moje úřední schválení.“ Pozoroval jsem ji, jak jí rudnou tváře. „Musím strčit Rafaela zpátky do jeho bytečku, než mi stihne počurat ruku. To mu jde výborně. To je pak pěkně nechutný.“

Povytáhla koutky rtů do malého úsměvu. „To si dokážu představit.“

Fakt se právě zasmála? To je snad poprvý. Zajímalo by mě, jak vypadá, když se opravdu směje. „Tak, měla bys jít sem. Kluci se sice chystají vypadnout, ale jsem si jistej, že ještě chvilku pobudou. Můžeš se s nima seznámit.“ Naklonil jsem se k ní a ztišil hlas. „V žádným případě nejsou tak zajímaví jako já, ale nejsou zlí.“

Avery střelila očima přes moje rameno. V obličeji se jí zračila nerozhodnost. No tak, Koláčku, pojď si hrát. Zavrtěla hlavou. „Díky, ale zrovna jsem se chystala jít spát.“ Zaplavilo mě zklamání. „Takhle brzo?“

„Už je po půlnoci.“

Usmál jsem se. „To je pořád ještě brzo.“

„Možná pro tebe.“

„Víš to určitě?“ Chystal jsem se vytáhnout největší kalibr. „Mám sušenky.“

„Sušenky?“ Zvedla obočí.

„Jo, upekl jsem je. Jsem dost dobrej pekař.“

„Upekl jsi sušenky?“

Zeptala se takovým tónem, jako bych právě přiznal, že jsem podomácku vyrobil v kuchyni bombu. „Peču spoustu věcí a jsem si jistej, že umíráš zvědavostí, abych ti je ukázal. Ale dnes večer jsem udělal čokoládový a oříškový sušenky. Jsou luxusní, musím se fakt pochválit.“

Povytáhla koutky úst. „Sice to zní skvěle, ale musím odmítnout.“

„Tak možná později?“

„Možná.“ Ustoupila a natáhla se po dveřích. „No, ráda jsem tě znovu viděla, Camerone.“

„Came,“ opravil jsem ji. „A hele, tentokrát jsme se skoro nesrazili. Musíš uznat, že děláme pokroky.“

„To je dobře.“ Zhluboka se nadechla „Měl by ses vrátit, než ti Rafael počurá ruku.“

„Stálo by to za to.“

Zatvářila se zmateně. „Proč?“

Rozhodně jsem jí to nemínil vysvětlovat. „Kdyby sis to rozmyslela, budu ještě nějakou dobu vzhůru.“

„Nerozmyslím. Dobrou noc, Came.“

Au. Zatraceně. Avery mě právě poslala do háje. Kdovíproč mě to přimělo se usmát. Možná proto, že jsem si nepamatoval, kdy naposledy mě holka takhle zpříma odmítla. Zajímavý. A to jsem si myslel, jak nejsem bůhvíjak okouzlující.

Ustoupil jsem a Rafael vystrčil hlavu ze svého krunýře. „Uvidíme se zítra.“

„Zítra?“

„Na astronomii? Nebo se tam zase neukážeš?“

„Ne,“ vydechla a začervenala se. Napadlo mě, jak moc dolů ta červeň vede, nemohl jsem si pomoct. Ovšem šance na to, že to zjistím, se zdála skoro nulová. „Budu tam.“

„Skvělé.“ Přinutil jsem se vycouvat, protože jsem si byl docela jistej, že bych tady mohl stát i hodinu, jen abych si s ní pohrával. „Dobrou noc, Avery.“

Zalezla za dveře, jako by jí měl Rafael počurat hlavu. Když jsem uslyšel cvaknutí zámku, uchechtl jsem se. Nevím, jak dlouho jsem tam stál a zíral na její dveře, zatímco Rafael vrtěl malýma nohama.

„Co tu děláš, Came?“

Otočil jsem se za Stefiným hlasem. Stála ve dveřích, hlavu si opírala o zárubeň, usmívala se, celá ochotná. Dokonalý opak té holky za zavřenými dveřmi, před kterými jsem otálel.

„Nevím,“ přiznal jsem a zamířil zpátky do bytu. Opravdu jsem neměl nejmenší tušení.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1. kapitola

2. kapitola