Rebecca Donovan

Sotva dýcham

NOXI

Rebecca Donovan

Barely Breathing

Copyright © 2013 by Rebecca Donovan

Translation © 2015 by Mária Stanková

Cover © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015 by NOXI s. r. o.

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-8111-203-4

Pre moju talentovanú priateľku Elizabeth – hľadanie tých správnych slov ma priviedlo až k tebe, a našla som tak perfektnú partnerku a krásne priateľstvo.

PROLÓG

Pred šiestimi mesiacmi som bola mŕtva. Srdce v mojej hrudi nebilo. Z pier mi nevychádzali nádychy ani výdychy. Už nebolo nič a ja som bola mŕtva.

Nie je ľahké myslieť na to, že neexistujete – nezáleží na tom, ako veľmi som po celé tie roky túžila byť neviditeľná. Tak som sa rozhodla, že na nič z toho myslieť nebudem.

Môj psychológ mi kázal zapísať do tohto denníka všetky myšlienky a pocity. Po mesiacoch, počas ktorých som sa tejto úlohe vyhýbala, som sa rozhodla skúsiť to – možno mi to pomôže konečne zaspať. Pochybujem o tom, ale skúsim všetko.

Úprimne, nepamätám si, čo sa v tú noc stalo. Jediné, čo mám, sú záblesky a momenty paniky, ktoré sa mi vracajú v nočných morách. Ale detaily zmizli. A ja tie biele miesta nechcem zaplniť.

Zobudila som sa v nemocničnej izbe, s tmavou modrinou na krku, neschopná slova. Mala som obväzy na zápästiach, aby chránili odretú kožu. Vykĺbené rameno mi viselo na háku a zlomený členok po operácii som mala v sadre. Neviem, čo sa stalo, že to dopadlo takto. Jediné, na čom mi záleží, je to, že dýcham.

Policajti mi dávali otázky. Doktori mi dávali otázky. Právnici mi dávali otázky. Vždy, keď chceli hovoriť o detailoch, zatvorila som im dvere pred nosom, alebo som odišla z miestnosti. Evan a Sara mi sľúbili, že ani oni predo mnou nebudú hovoriť o podrobnostiach. Síce so mnou v tú noc neboli, ale na súde boli prítomní po celú dobu – bolo to také krátke, ako sa len dalo.

Carol...

I napísať jej meno je pre mňa neuveriteľne ťažké. Prosila o milosť. Nevidela som ju. Nemusela som svedčiť. Nemusela som počúvať výpovede svedkov. Predvolali Saru a Evana, ale ja som to nedokázala – hoci právnici moju prítomnosť vyžadovali.

A George... Z toho mála, čo som zachytila, viem, že tam v tú noc bol. Bol to on, kto zavolal sanitku. Nevzniesli proti nemu obvinenia. Prosila som ich, aby to nerobili. Leyla a Jack predsa potrebujú svojho otca. A teraz... Teraz ani neviem, kde sú. Je mi to tak ľúto. Nemohla som. Bolí ma, keď si na nich pomyslím.

Sara a Evan ma v tú noc takmer opustili. Snažila som sa ich presvedčiť, že som v pohode, ale len čo zbadali moje kruhy pod očami, vedeli, že nie som. Popravde, nechcela som byť sama.

O prípad sa zaujímali aj médiá, ale bol to uzatvorený proces, a pretože som maloletá, záznamy zostali zapečatené (som si istá, že mi pomohol Sarin otec) – takže noviny nemali až tak veľmi o čom písať.

Mesto bolo plné správ o pokuse o vraždu a človek si ani nedokáže predstaviť, aké to bolo, vrátiť sa do školy, alebo stretnúť hocikoho z Weslynu. Šepkanie. Ukazovanie. Pohľady, ktoré ma prenasledovali na každom kroku. Stala som sa morbídnou celebritou – dievčaťom, ktoré prežilo svoju smrť.

Dokonca aj učitelia sa ku mne začali správať inak, akoby čakali, kedy sa zrútim. Skupinka učiteľov, ktorá ma v ten deň videla, je neskutočne opatrná. Práve ich správanie dalo celú vec do pohybu. Oni zavolali úradom skôr, ako hovorili so mnou, a zavolali aj Georgovi, keď som odišla zo školy.

Carol musela zistiť, že volali Georgovi, alebo jej kvôli obvineniu zavolal niekto z úradov. Je to však jedno, pretože sa ma nesmierne túžila zbaviť – už naveky. Už nezáleží na tom, prečo to spravila. Už mi nemôže ublížiť.

Ja ubližujem. Nebudem to popierať. Najmä preto, že tento denník nikto nikdy neuvidí. Môj členok už nikdy nebude ako predtým a neustále mi bude pripomínať, čím som prešla. Snažila som sa uzdraviť a napriek očakávaným následkom som sa po štyroch mesiacoch vrátila do futbalového tímu. Zo začiatku som po každom tréningu či zápase plakávala v sprche. Bolesť bola neznesiteľná, ale teraz ju už takmer neregistrujem.

Nič nevyzerá ako predtým. Nič nie je také ako predtým. Neviem si predstaviť, ako to vysvetlím Sare a Evanovi. Neviem, či to pochopia. A nie som si istá, či to vôbec spravím.

Chcela, aby som zomrela.

Neustále si opakujem, že tu už nie je. Je vo väzení, kde môže ostať navždy, presne tak dlho ako sa jej budem báť. Ale necítim sa v bezpečí. Najmä každú noc, keď zatváram oči a ona je tam, čaká na mňa.

Musím vypadnúť z Weslynu. Ďaleko od tých pohľadov. Ďaleko od tieňov, ktoré ma prenasledujú. Ďaleko od bolesti, ktorá ma ničí vtedy, keď to najmenej čakám. Ešte šesť mesiacov a bude po všetkom. Začnem odznovu, s dvomi ľuďmi, ktorých mám zo všetkých najradšej.

Ale čo sa stane v mojom živote, to sa nedá predvídať, a v priebehu šiestich mesiacov sa môže prihodiť ešte veľa vecí.

1. Skúsiť to znovu

Je to len sen. Poznám naspamäť ten okamih, keď sa snažím dostať sa z rúk, ktoré ma ťahajú do najtmavších hlbín pod vodou. Ale strach prekonáva rozum a ja kopem tak silno, ako je to len možné. Je to len sen, opakuje znovu hlas v mojej hlave a snaží sa ma zobudiť.

Pozerám sa na temnú vodu, dych mi horí v pľúcach. Ruky sa naťahujú, doškrabané od nechtov, a ako kopem, zdrapne ma za členok a ťahá ma pod vodu. Keď vidím, ako jej po nechtoch steká krv, obklopí ma temnota. Snažím sa zachrániť sa, no ťahá ma to hlbšie a hlbšie. Vyletí zo mňa kus vzduchu, keď revem od bolesti. Keď som sa nadychovala vo vlastnej smrti, niečo som zacítila na tvári.

Akoby som už ani nespala.

Zalapala som po nádychu, s vankúšom padajúcim z mojej tváre. Udychčaná a dezorientovaná som spoznávala izbu. Sara bola na posteli meravá od strachu, s doširoka otvorenými očami a ústami.

„Je mi to veľmi ľúto,“ zamrmlala. „Myslela som si, že ťa počujem hovoriť. Myslela som si, že si už hore.“

„Som hore,“ povedala som a rýchlo som dýchala. S hlbokým nádychom som sa zbavila paniky. Sara zostala šokovaná, aj keď mne už bolo lepšie.

„Nemala som ti ten vankúš hodiť na hlavu. Naozaj prepáč.“ Zatvárila sa previnilo.

„O čom to hovoríš?“ odmietla som jej ospravedlnenie. „Bol to len sen. Som v pohode.“ Zhlboka som sa nadýchla, aby som sa prestala triasť, a stiahla som zo seba prikrývky. Boli nalepené na mojom spotenom tele.

„Dobré ráno, Sara,“ povedala som tak normálne, ako to len išlo.

„Dobré ráno, Emma,“ odpovedala konečne bez previnilého výrazu. Vďakabohu, tým sa to skončilo. „Idem sa osprchovať. Musíme sa ponáhľať. O hodinu odchádzame.“ Schmatla svoje veci a odišla.

Snažila som sa pripraviť na tento deň dlhšie ako mesiac. Nepomohlo to. Už len pri pomyslení naň som bola vyplašená. A ten deň je tu.

Hodila som sa nazad do postele a civela som na lesklú bielu oblohu, ktorá zdobila strop, a na ranné slnko schovávajúce sa za snehom.

Pozerala som sa po izbe. Izbe, ktorá so mnou nemala nič spoločné. Obrovská telka visela na stene a v rohu bol toaletný stolík s mejkapom, ktorý v mojom prípade spôsobil viacero veľkých zmien. Na stenách boli fotky usmievajúcich sa priateľov a zdobili ich pôsobivé umelecké diela. Nič nepripomínalo môj život predtým. Bolo to miesto, kde som sa skrývala – skrývala som sa pred názormi, šepkaním a zízaním.

Prečo som tu bola? Odpoveď som poznala. Ak by som mala možnosť, nikdy by som neodišla. Vlastne som nemala kam ísť a McKinleyovci by sa mi nikdy neobrátili chrbtom. Boli jediná rodina, ktorú som mala, a za to im budem navždy vďačná. Ale nebola to tak celkom pravda. Oni neboli jediná rodina, ktorú som mala.

Keď zazvonil telefón, Sara bola v sprche. Pozbierala som všetku odvahu, priložila si telefón k uchu a povedala som: „Ahoj.“

„Och. Tak tu si,“ zvolala prekvapene moja matka. „Som taká šťastná, že som ťa konečne zastihla. Ako sa máš?“

„V pohode,“ odpovedala som s tlčúcim srdcom. „Uhm, máš na dnes nejaké plány?“

„Len oslavu s pár priateľmi,“ odpovedala a znela tak trápne, ako som sa cítila aj ja sama. „Počuj, dúfala som, že by sme mohli skúsiť, vieš... Mám na mysli – trávim teraz vo Weslyne dosť času, ak by si niekedy chcela...“

„Mhm, jasné,“ vyhŕkla som skôr, než som si to stihla premyslieť. „Budem žiť u teba.“

„Och, mhm, fajn,“ odpovedala neprirodzene naradostene. „Naozaj?“

„Jasné,“ odpovedala som a snažila som sa znieť úprimne. „Vieš, čoskoro odídem na vysokú, takže je lepšie byť spolu, keď sme v jednom štáte, nie?“

Bola ticho, asi sa snažila stráviť, ako som sa k nej pozvala. „Och, áno, to znie skvele. A čo myslíš, kedy?“

„V pondelok sa vrátim do školy, čo tak v nedeľu?“

„Myslíš túto nedeľu? Akože – o tri dni?“ Už sa ani nesnažila skryť paniku v hlase. To ma zmiatlo. Ešte nebola pripravená, aby som sa vrátila, alebo áno?

„Bolo by to v poriadku? Nepotrebujem nič, len posteľ alebo hoci aj gauč. Ale ak je toho priveľa... Prepáč, nemala som...“

„Nie... nie, je to perfektné.“ Bola zaskočená tým, čo povedala. „Hm, ešte mám čas pripraviť ti izbu, takže... jasné, v nedeľu. Bývam na ulici Decatur. Pošlem ti adresu v esemeske.“

„Dobre. Takže sa uvidíme v nedeľu.“

„Áno,“ odpovedala matka a v hlase jej stále doznieval šok. „Šťastný nový rok, Emily.“

„Aj tebe,“ opätovala som jej želanie predtým, ako som zavesila. Čumela som na strop. Čo som to práve urobila?! Na čo som myslela?

Zhrabla som svoje veci a šla som za Sarou do kúpeľne. Snažila som sa ovládnuť paniku. Počas toho, ako som sa nervovala, som to pochopila. Presne toto som musela urobiť.

„Musím ti niečo povedať,“ začala som, sediac na taburetke vedľa Sarinej mamy Anny, ktorá sa zohrievala šálkou kávy. „Dnes ráno som sa rozprávala so svojou mamou...“

„Je to všetko o čase,“ prerušila ma Sara. „Ignorovala si ju asi tak šesť mesiacov.“

„A čo ti povedala?“ spýtala sa Anna povzbudivo, nevšímajúc si Sarinu narážku.

„No... nasťahujem sa k nej túto nedeľu.“ Zadržala som dych a sledovala som, ako novinka zapôsobí.

Sarina lyžička cinkla o misku s cereáliami, ale nepovedala ani slovo.

„Prečo si myslíš, že je to to najlepšie, čo môžeš urobiť?“ spýtala sa ma Anna pokojne, odvádzajúc pozornosť od Sarinho tichého nesúhlasu.

„Je to moja mama.“ Mykla som plecom. „Onedlho odídem na univerzitu a nemyslím si, že ešte dostanem ďalšiu šancu napraviť náš vzťah. Preto som si myslela, že to bude najlepšie.“

Anna prikývla a rozmýšľala o mojom vysvetlení. Sara vstala a energicky podišla k drezu, do ktorého hodila misku, stále neschopná sa na mňa čo i len pozrieť.

„Dobre, Carl a ja sa o tom musíme porozprávať, pretože ťa máme v opatere, kým budeš mať osemnásť. A veľmi rada by som ju stretla skôr, ako padne definitívne rozhodnutie. Dobre?“

Prikývla som. Takúto odpoveď som od Anny nečakala. Nebola som zvyknutá mať rodičov, ktorí sa o mňa skutočne zaujímali, takže som naozaj nevedela, čo na to povedať.

„Rozumiem, prečo to chceš spraviť,“ uistila ma Anna s jemným úsmevom. „Ale dovoľ nám, aby sme sa o tom najskôr porozprávali, dobre?“

„Ďakujem.“ Slabo som sa usmiala. „Veľa to pre mňa znamená – môcť znovu spoznať svoju mamu.“

Sara vyšla po schodoch bez jediného slova. Zhlboka som sa nadýchla, kým som vyšla hore za ňou.

„Dobre, tak to povedz,“ povzbudila som ju jemne, keď tlačila veci na noc do svojho batoha.

„Nemám ti k tomu čo povedať,“ odsekla Sara. Ale mala – trvalo to len trojhodinovú jazdu autom do hotela a deň prípravy, kým to zo seba dostala.

Keď sme sa vrátili do hotela po tom, čo sme boli celý deň pripravené a vyfintené od hlavy po päty, bola som unavená – a to sme ešte ani neboli na párty. Alebo zo mňa možno vysalo energiu to šialené rozhodnutie presťahovať sa k mojej mame. Tak či onak, mala som pred sebou náročný večer.

„Nechápem, prečo sa k nej sťahuješ,“ vrátila ma do reality svojou otázkou Sara, keď mi jemne nanášala riasenku. „Nemali by ste začať... hm... najskôr rozprávaním? Proste ju nemám rada. Opustila ťa, Em. Prečo sa k nej vraciaš?“

„Sara, prosím ťa,“ ticho som ju požiadala. „Musím to urobiť. Viem, že to vyzerá, akoby som všetko komplikovala, ale je to pre mňa dôležité. Ty ma nestratíš ani nič podobné. A ak to bude hrozné, presťahujem sa naspäť k vám. Mala by som jej dať ďalšiu šancu.“

Sara sa dramaticky nadýchla. „Stále to nepovažujem za dobrý nápad, ale...“ Na chvíľu stíchla. „Si jeden z najtvrdohlavejších ľudí, akých poznám, a ak to naozaj chceš urobiť, viem, že nemám šancu ti to vyhovoriť. Hm, už môžeš otvoriť oči.“

Otvorila som oči a žmurkla. Riasenka zostala na mihalniciach.

Sara sa konečne rozhodla venovať vlastným očiam. „V pohode. Ži s ňou. Ale nech sa neopováži urobiť nič také nenormálne sprosté, ako keď ťa nechala žiť s tou psychopatkou.“

Potešilo ma, ako ma chcela ochraňovať. „Ďakujem ti. Takže... ako vyzerám?“

„Očarujúco, to je jasné.“ Sara sa tešila zo svojho majstrovského diela. „Idem sa obliecť a budeme pripravené na stretnutie s chalanmi v hale.“

Zobrala som lístok, ktorý na nás čakal po návrate do hotela, a prebehla som zrakom po elegantnom odkaze.

Drahá Emily a Sara,

dúfam, že ste šťastne docestovali a že ste si užili spoločné poobedie. Teším sa na naše stretnutie pri večeri. Dohodla som pre vás auto, ktoré privezie Evana a Jareda o 18:45, keďže rezerváciu máme na 19:00.

Nepochybujem, že si užijete všetko, čo vás dnes večer čaká!

S láskou,

Vivian Mathewsová

„Dúfam, že ju nestrápnim,“ zakričala som cez kúpeľňové dvere.

„Prestaň byť taká nervózna,“ odpovedala Sara. „Vivian ťa tam naozaj chce. Je to pre ňu dôležité. Dokonca presvedčila Jareda, aby ma tiež zobral, takže tam môžem byť s tebou.“

Zasmiala som sa, lebo som vedela, ako Jared nenávidí podobné oficiality.

„Tak, čo myslíš? Vôbec si nepovedala, či sa ti páči, ako vyzeráš.“

„Och, hm...“ Postavila som sa pred vysoké zrkadlo a musela som sa usmiať. Bolo to dosť prekvapivé na dievča, ktoré nosí rifle a vlasy v konskom chvoste, dievča, ktoré si ešte stále nevie spraviť mejkap. Jej bledohnedé oči len tak iskrili pod ružovými očnými tieňmi a tmavými mihalnicami. Mala červené líca a jej plné pery potreté leskom sa na mňa usmiali zo zrkadla.

Otočila som sa a za mnou plávali vrstvy šifónu. Nechty som mala bledoružové, rovnako ako vzor na korzete. Sara mi do vlasov zaplietla čelenku v tom istom odtieni a pár zvlnených prameňov mi padalo na krk. Vybrala som posledný kúsok svojho outfitu, zapla som si ho okolo krku a prstami som pohladkala žiarivý diamant presne tak ako v deň, keď mi ho Evan daroval.

Keď Sara vyšla z kúpeľne, otočila som sa k nej s rozpálenými lícami, aby som jej konečne poďakovala za túto neuveriteľnú premenu, ale pohľad na ňu mi vyrazil dych. Zafírovomodré šaty jej obopínali postavu a zvýrazňovali jej krivky v lesklom tanci. Veľké kučery ryšavých vlasov mala sčesané na pravé rameno. Vyzerala... dokonale.

„Jared je v kaši,“ povedala som otvorene. „Sara, vyzeráš neskutočne.“ Nevedela som, prečo ma to tak prekvapuje. Bola právom tým najzvodnejším dievčaťom na našej škole, ale niekedy som na to zabúdala – pre mňa to bola len Sara. Momentálne však nebolo pochýb o jej figúre manekýnky a helénskej kráse.

Žiarivo sa usmiala a červené pery odhalili jej dokonale biele zuby. „Možno je.“

„Sara, prosím ťa, nehovor mi, že sa s ním chceš vyspať,“ povedala som.

„Upokoj sa. Nechcem,“ povedala a prevrátila oči. „Ale to neznamená, že si to nemôžeme užiť.“

Zapípal mi mobil, ktorý odpútal moju pozornosť.

Porozpravala som sa s Carlom a volali sme Rachel. Je mila a viem, ze chce to iste. Stretneme sa v sobotu, ale zda sa, ze nedela plati.

Sara držala moje sako a tašku s darčekom pre Evana. „Tvoji rodičia mi dovolili odsťahovať sa k nej,“ oznámila som jej.

„No tak dobre, takže je to oficiálne.“ Sara mi podržala otvorené dvere.

„Asi hej.“ Pri tej predstave sa mi obrátil žalúdok.

Bála som sa, že sa mi podlomia kolená, keď sme vchádzali do haly a videla som zadnú časť jeho čierneho obleku. Moje oči hľadali jeho bledohnedé vlasy, ktoré však boli namokro uhladené vo veľmi elegantnom účese. Bol zaujatý debatou so svojím bratom a nevšimol si, že sme vošli.

Evan sa zasekol v polovici vety, keď Jared naširoko otvoril ústa. Jared bol v kaši – mal to napísané na tvári, keď k nemu kráčala Sara.

Nedokázala som spraviť ani krok, keď sa Evan otočil. Srdce sa mi zastavilo pri pohľade jeho oceľovomodrých očí a do líc mi stúpla červeň, keď sa usmial tým najkrajším úsmevom. Boli to len dva týždne, čo odišiel na lyžovačku, ale z nejakého dôvodu som sa cítila, akoby som ho zase videla úplne prvýkrát.

„Ahoj,“ zašepkal. Chytil ma za ruku bez toho, aby prerušil spojenie, ktoré sa medzi nami vytvorilo, keď sa naše oči stretli po prvý raz.

„Ahoj,“ odvetila som a stále som sa usmievala. Naklonil sa ku mne, aby ma pobozkal, ale Sara nás vyrušila.

„Musíme ísť, aby sme neprišli neskoro.“

„Jasné,“ povedal Evan, ešte stále vyvedený z miery tým, že opúšťame halu ako formálne oblečení ľudia, ktorí idú zrejme na rovnako formálnu akciu. Pomohol mi obliecť si sako. Navliekla som si čierne kožené rukavice, pripravená na januárový mráz, a chytila som ho za ruku.

„Čo to máš?“ spýtal sa Evan, ukazujúc na tašku.

„Prekvapenie.“ Usmiala som sa. Zabíjalo ma, že som musela tak dlho čakať, kým mu to dám.

„Aj ja mám jedno,“ zaškeril sa, keď mi držal dvere.

„Jedno čo?“

„Prekvapenie,“ prezradil a usmieval sa širokým úsmevom, ktorý mi do líc opäť vháňal červeň.

Sadla som si do limuzíny a vybrala si miesto vedľa Sary, lebo sedela oproti Jaredovi. Evan si teda musel sadnúť vedľa brata a nechať tak moju ruku voľnú. Usmievala som sa naňho a ticho sme si vymieňali pohľady chcel-by-som-sedieť-vedľa-teba.

Limuzína odbočila na príjazdovú cestu a následne nám šofér prišiel otvoriť dvere. Reštaurácia s mnohými krídlami a rozsvietenými oknami na každom poschodí vyzerala viac ako honosné sídlo, než ako stravovacie zariadenie.

Zaviedli nás na súkromnú terasu, zasklenú na zimnú sezónu, ktorá nám ponúkla jedinečný výhľad na tmavý, búriaci sa oceán.

„To je skvelé! Ste tu,“ privítala nás Vivian srdečne. Dotkla sa oboch svojich synov, ktorí jej objatie opätovali bozkom na tvár. Po tom, čo nám chalani pomohli z kabátov, obdivovala Vivian mňa a Saru.

„Nádherné,“ tešila sa a obom nám vtisla odtlačok svojich pier na líca. „Poďte. Sadnime si.“

Stuart celú dobu sedel. Odkedy sme prišli, nevenoval nám ani pohľad. Stoicky sledoval oceán a držal pohár s vychladeným drinkom karamelovej farby.

Na Vivianino naliehanie sme si posadali. Ja som si, samozrejme, vybrala miesto vedľa Evana za štvorcovým stolom. Jared a Sara boli oproti nám a Vivian a Stuart sedeli každý na jednom konci. Evan ma chytil za ruku pod vyzdobeným stolom a neustále ma upokojoval.

Začali sme zdvorilostnými frázami. Snažila som sa ich nezúčastňovať, pokiaľ nešlo o otázky alebo poznámky týkajúce sa mojej osoby, ale samozrejme, vždy keď boli namierené na mňa, akurát som mala plné ústa. Sare sa krivili pery, aby nevybuchla smiechom, čo ma ešte viac znepokojovalo.

Po tom, čo som vystrašená zvládla večeru, ospravedlnila som sa na toaletu a sľúbila som Evanovi, že sa stretneme vo foyeri.

Bolo náročné udržať všetok šifón tak vysoko, aby sa nedostal do záchoda. Stála som pred kúpeľňou a uhládzala si sukňu, keď som začula: „Už o tom nechcem hovoriť.“

Zostala som ticho stáť. Nebola som si istá, či mám pokračovať za roh, alebo počkať, kým skončia. Nakoniec som bola šťastná, že som sa rozhodla nepokračovať ďalej, keď som začula slová: „Ona nie je tvoja budúcnosť, Evan. Je len otázkou času, kým to zistíš. Nechcem, aby si zahodil Yale kvôli dievčaťu, a nieto ešte kvôli tomuto dievčaťu.“

„Nerozhoduješ za mňa, otec,“ vrátil mu to Evan. „A nečakám, že ty to pochopíš.“

„Stuart, čo robíš?“ ozvala sa Vivian z diaľky. „Prídeme neskoro.“

Zostala som na mieste a opierala som sa o dvere toaliet, aby som neodpadla. Srdce mi bilo ako opreteky. Čo sa to práve stalo? Vedela som, že Stuart je trochu rozhodený, ale netušila som, že to je preto, lebo ma neschvaľuje. Jeho reakcia bola jasná a mne bolo do plaču.

Zahryzla som si do pery a zhlboka som sa nadýchla, aby som sa upokojila. Potom som prešla za roh a nútene som sa usmievala, keď som videla Evana, ako na mňa čaká s mojím kabátom prehodeným cez ruku.

„Si v poriadku?“ opýtal sa a skúmal moju tvár. Usmiala som sa ešte viac a prikývla som. Strčila som ruky do kabáta, chrbtom otočená k nemu, lebo som sa bála, že ma prekukne. Podržal mi dvere a vybrali sme sa k limuzíne. Sara a Jared boli oproti nám, zažratí do debaty o tom, koho považujú za najlepšieho gitaristu.

Evan ma chytil za ruky. „Trasieš sa.“

„Je mi zima,“ zaklamala som a chcela som zatvoriť oči, aby som predišla nechcenej reakcii. Evan ma objal, aby ma zahrial. V jeho náručí som sa trochu upokojila.

„Fíha.“ Sara obdivovala vyvýšené sídlo, keď sa limuzína pomaly míňala s ostatnými. Od nervozity som mala kŕče v žalúdku. Cítila som sa, akoby som sa blížila k domu smrti.

„Sú to len ľudia,“ uisťoval ma šeptom Evan. Asi si všimol, že som nedýchala. Nadýchla som sa, aby som si uvoľnila ramená, a stisla som mu dlaň.

Sú to len ľudia ovešaní šperkami každej farby alebo pózujúci vo frakoch, plní predsudkov a povýšeneckých komentárov. Prešli sme cez skupinu lesklých tiel, žiariacich vo svetle sviečok. Hlasy sa zlievali s hudbou džezovej skupiny z tanečnej sály.

S každým pohľadom som bola uchvátená väčším a väčším leskom.

„Pani Mathewsová, je to tu neskutočne krásne,“ povedala očarená Sara. „Nikdy som nevidela nič také nádherné.“

„Nemyslím si, že moji synovia majú rovnaký názor,“ odpovedala Vivian so žiarivým úsmevom. Evan stískal moju ruku a moje líca nadobúdali farbu. „Vyvinulo sa to oveľa lepšie, ako som čakala. Som veľmi rada, že ste tu všetci so mnou. Musím ísť privítať ešte nejakých hostí, ale neskôr počítam s tancom, Evan.“ Kútiky jej úst sa zvlnili do úsmevu, keď sa jej pohľad stretol so synovým. Podvihla si bledé vintage šaty, ktoré okolo nej viali, a odišla. Vivian so svojimi blond vlasmi zviazanými do francúzskeho drdola bola stelesnením elegancie. Obdivovala som, aká je vždy vyrovnaná, dokonca aj v okamihoch, ktoré by som ja nezvládla.

„O čom to hovorila?“ spýtala sa Sara a pozrela na Evana. „Máš nejaké bláznivé tanečné kroky alebo niečo také?“

Jared sa zasmial a Evan ho výstražne udrel. „Evan je mamin tanečný partner. Môj otec odmieta tancovať a ja som na kurze zlyhal...“

„Ty si chodil do tanečného kurzu?“ prerušila Sara s rehotom Jareda.

„Áno,“ Evan sa konečne priznal. „Moja mama zbožňuje tanec. A zdá sa, že som jediný z rodiny, kto jej môže robiť partnera bez toho, aby jej stúpal po prstoch.“ Zazrel na Jareda, ktorý sa naňho tiež zaškaredil.

„Nemôžem sa dočkať, až to uvidím,“ povedala Sara s úškrnom.

Našli sme si box v rohu, ďaleko od živej konverzácie, a riešili sme detaily Evanovej a Jaredovej lyžovačky vo Francúzsku.

„Hm, Em, povedala si už Evanovi tú novinku?“ spýtala sa Sara podpichovačne. Chvíľku mi trvalo, kým som si uvedomila, o čom hovorí, a verila som, že nepokazí prekvapenie, ktoré bolo pre Evana zabalené v taške.

„Nie,“ povedala som pomaly a potom som si uvedomila, čo má na mysli. „Och, tento víkend sa sťahujem k matke,“ poznamenala som len tak mimochodom, akoby som hovorila o nových topánkach.

Jared vôbec nechápal, prečo je to taká veľká novina, ale Evan vyvalil oči. „Čože sa?“ spýtal sa ma.

„Tvoja matka ťa hľadá,“ vyrušil nás Stuart. Evan sa otočil a zbadal Vivian, ako ho všade vyzerá. Keď ho konečne zbadala, zamávala naňho.

„Hneď sa vrátim,“ povedal Evan a odišiel na parket zatancovať si s mamou. Otočila som sa k Sare, tá si však už razila cestu cez dav ľudí spolu s Jaredom, aby nezmeškali predstavenie. Ostala som tam v Stuartovom tieni.

Cítila som, že nemôžem len tak odísť, lebo by to bolo neslušné, tak-že som sa snažila prísť na to, čo inteligentné by som mohla povedať. Namiesto toho však zo mňa vyliezlo: „To je teda párty, že?“

Pozrel sa na mňa, akoby som hovorila cudzím jazykom, zľahka prikývol a odišiel.

Tak teda fajn, zamrmlala som, obzerajúc sa okolo seba, či moje poníženie malo svedkov. Zamierila som cez masu ľudí k tanečnej sále. Parket bol plný párov, ale jeden z nich vytŕčal. Krúžili dokola s ľahkosťou a gráciou v pokojnom rytme Sinatrovej pesničky, ktorú spieval chudý spevák.

„Panebože,“ Sara zvolala vedľa mňa s pohárom šampanského v ruke. „Oni naozaj vedia tancovať.“ Pohľad na to, ako Evan vedie Vivian dokonalým štýlom ruka v ruke, ma zaskočil a ostala som stáť s otvorenými ústami. Jej oči žiarili, ako sa tak vznášali po tanečnom parkete s nohami v dokonalej súhre.

„Nehovoril som to?“ prerušil nás Jared. „Trochu desivé, že?“

„Veľmi desivé,“ odvetila som a uvedomila som si, že je tu veľa vecí, ktoré o Evanovi stále neviem.

Pieseň skončila a v sále zaznel ohromujúci potlesk. Evan sa cítil trošku trápne, zatiaľ čo Vivian sa žiarivo usmievala. V tom okamihu pristúpila k mikrofónu žena s krátkymi sivými vlasmi v čiernych šatách s dlhými rukávmi. Stuart sa pripojil k Vivian a Evan nás zbadal na opačnej strane parketu.

No teda, naznačila som perami, keď ma chytil okolo pása. Mykol plecom, trochu sa zahanbil a presmeroval svoju pozornosť na hovoriacu ženu.

Žena sa venovala cieľom Vivianiných filantropických aktivít v posledných rokoch, ocenila jej výpomoc pri rôznych akciách a pôsobenie vo viacerých organizáciách, pre ktoré obetovala nielen svoj čas, ale pracovala pre ne s vášňou. Pozorne som počúvala a bola som úplne ohúrená všetkým tým, čo Vivian vykonala. Prezentáciu zavŕšil mohutný potlesk. Žena s bielymi vlasmi podala Vivian cenu z krištáľu a pobozkala ju na líce.

Opäť začala hrať hudba a my sme sledovali Vivian, ako jej vrúcne gratuluje každý človek v sále. Evan objal matku a po ňom Jared aj Sara. Podišla som k nej, aby som jej i ja pogratulovala. Schytila ma a objala oveľa pevnejšie a dlhšie ako kedykoľvek predtým. Do ucha mi zašepkala: „Som taká šťastná, že si tu s nami.“

Oči mi hneď zvlhli, pretože som pochopila, čo tým myslí. Pustila ma a odišla iným smerom za ďalšími slovami obdivu a vďaky.

Evan ma chytil za ruku a viedol ma preč z davu. Ešte som sa nespamätala z toho, čo sa práve stalo, mojím telom zmietali emócie.

„Poďme odtiaľto preč,“ zašepkal mi Evan do ucha.

„Čo? Chceš odísť?“ zmätená som skúmala jeho tvár.

„Hej. Chcem ti niečo ukázať.“

„Dobre,“ odpovedala som, stále veľmi zmätená. Zobrali sme si kabáty a Evan ma vyviedol z dverí bez toho, aby sa s niekým rozlúčil.

2. Ohňostroj

Evan ma viedol po dlhej ceste plnej limuzín a drahých áut. Dorazili sme na parkovisko a ja som zbadala jeho BMW.

„Ako si sem dostal svoje auto?“ spýtala som sa ho podozrievavo.

„Priviezol som ho sem predtým,“ povedal mi a zazubil sa na mňa. Vtedy mi došlo, že je to súčasť jeho plánu a toho prekvapenia, o ktorom hovoril, keď sme odchádzali z hotela.

Otvoril mi dvere spolujazdca a vytiahol batoh. Odopol zips a podal mi tenisky. Nechápavo som ho sledovala, keďže som spoznala svoje tenisky, ktoré mali byť u Sary doma, čo znamenalo, že Sara je v tom tiež namočená.

„Predpokladal som, že to bude pohodlnejšie než opätky,“ vysvetlil. Na podlahu auta si medzitým odložil čierne topánky spoločne so smokingovým sakom a kravatou a zaväzoval si šnúrky na teniskách. Sedela som na mieste spolujazdca a prezúvala sa.

Moje predchádzajúce pokusy odhaliť Evanove plány sa končili len malými úspechmi, takže som už vedela, že treba hrať s ním, a to bez zbytočných otázok – teda, pokiaľ by ma nedoviedol na kraj útesu a nežiadal, aby som z neho skočila. Vtedy by som už asi niečo povedala.

Evan znovu našiel moju dlaň a tak sme pokračovali po štrkovej ceste lemovanej lucernami. Moje rameno doňho počas chôdze narážalo a okolo nás víril ostrý vzduch. Obloha bola jasná, takže bolo vidieť mesiac, ktorý nás prenasledoval ako svetlo reflektorov.

Nekráčali sme veľmi ďaleko, keď ma Evan postrčil medzi dva ploty, ktoré oddeľovali susedné pozemky.

„Evan, kam to ideme?“ spýtala som sa vystrašene, lebo som sa obávala, že robíme niečo protizákonné a budeme pri tom prichytení

„Nie sú doma,“ uistil ma. Naše nohy rachotili na ligotavej pokrývke z nedotknutého snehu. Videla som vysokú vilu s dramatickými vežami. Okná boli tmavé.

„Som si však istá, že tam majú alarm alebo niečo také,“ namietla som nervózne sa obzerajúc a čakala som, že sa objavia žiarivé svetlá. Neisto som ho nasledovala po nerovnom teréne. Musela som si trochu zdvihnúť sukňu, aby som ju nevláčila v snehu.

„Prestaň sa báť,“ zasmial sa a ponúkol mi ruku. „Mama pozná ľudí, ktorí tu bývajú – dokonca ich pozývala na dnešnú párty. Sú v Brazílii. Sám som sa s nimi rozprával o tom, čo chcem urobiť, a je im to úplne jedno. Nejdem do ich domu, ani nič také.“

„Určite?“ opýtala som sa s istými pochybnosťami.

„Určite,“ ubezpečil ma Evan ešte raz s úsmevom. „Ver mi.“

Kráčali sme popod dlhý tieň vily až k zadnej terase. Zastavila som sa a zbadala som, že sa tam svieti. „Mám pocit, že si povedal, že tam nikto nie je.“

Evan sa znovu zasmial, pobavený mojimi prehnanými obavami. „Nie sú tu. Toto je pre nás. Zaplatil som šoférovi limuzíny, aby zapálil oheň a priniesol naše batohy.“

„Och.“

Na zastrešenej kamennej terase boli pred ohniskom romanticky rozložené dve kreslá. Prenosné reproduktory s mojím darčekom boli nachystané na kraji malého stola. „Páči sa mi to,“ povedala som a nadšene som sa naňho usmiala.

Prešli sme ďalej a zastavili sme sa pred praskajúcim ohňom, kde sme sa vyhrievali v teple. Evan sa postavil za mňa, ruky si ovinul okolo môjho pása a držal ma oproti sebe. Otočila som sa k nemu a na tvári sa mi zjavil smiešny úsmev. „Chýbal si mi.“

„Aj ty mne.“ Zohol sa ku mne. Jeho nos ma studenil na líci, ale jeho dych na mojich perách mi neustále rozohrieval celé telo. Jemne pritisol svoje pevné pery na moje a bozkával ma tak dlho, až kým som nezačala strácať dych. Oči som nechala zatvorené, sústredila som sa len na šepot našich pier.

„Som šťastný, že si dnes prišla,“ povedal natešene. „Viem, že to pre teba nebolo jednoduché, ale pre moju mamu to znamenalo veľmi veľa.“

„Tiež som rada, že som prišla. Nechcela by som zmeškať všetko to, čo povedali o Vivian. Je úžasná. Netušila som to.“

Evan sa ku mne pritisol a pobozkal ma. Rukou prechádzal po mojej tvári. „Chceš darček?“ spýtal sa ma, keď sa odtiahol. Začala som sa smiať, ale neúprimne. Na jeho tvári som videla zmätok. „Nechceš?“

Všetko, čo som počula, boli nesúhlasné slová Stuarta Mathewsa, a nebola som si istá, či som sa tešila z darčeka, ktorý som mu prichystala. „Môžeme počkať?“ neisto som sa spýtala.

„Hm, nie,“ odpovedal Evan s pokrčeným obočím a vytiahol malú škatuľku zo zásuvky stola. „Ale môžeš si najskôr otvoriť svoj, ak sa budeš cítiť lepšie.“

Nervózne som si zobrala darček z jeho dlane.

„No tak, už to otvor,“ netrpezlivo ma pobádal. Odtrhla som strieborný papier a našla som dlhšiu škatuľku, ktorá vyzerala draho. Keď som ju otvárala, zadržala som dych. Na tvári sa mi zjavil šťastný úsmev, keď som si uvedomila, že sú to dva lístky na koncert.

„Evan!“ vyskočila som a zavesila som sa mu okolo krku. „Super! To je úžasný darček. Ďakujem.“

„Nemáš za čo,“ odpovedal a tiež ma objal. „Chcem byť ten, kto ťa vezme na tvoj prvý koncert.“

„Kedy to bude?“ hľadala som dátum na lístku. „Koncom mesiaca. To je super. Nemusím dlho čakať.“

„Chcel som kúpiť aj tretí pre Saru, lebo viem, ako veľmi tú kapelu zbožňuje. Ale rozhodol som sa, že ich kúpim len pre nás.“

Zasmiala som pri predstave, ako Sara zareaguje, keď jej poviem, že mám dva lístky na vypredaný koncert, ktorý tak túžila vidieť.

Vrátila som vstupenky späť do škatuľky a strčila som si ju do vrecka kabáta. Evan sa na mňa nedočkavo pozrel. Pevne som stisla pery a snažila som sa rýchlo vymyslieť nejaký dôvod, prečo mu nemôžem dať svoj darček – vedela som však, že nemám na výber.

„Nuž, dúfam, že sa ti to bude páčiť.“ Z tašky som vytiahla jasnozelenú škatuľku a podala mu ju. Keď ju otváral, zatajil sa mi dych. Rozbalil obal a pozrel sa najskôr na darček a potom zase na mňa.

„Znamená to, že...?“ Oči sa mu zaleskli a jeho ústa sa roztiahli do širokého úsmevu, keď kládol škatuľku na kreslo. Napriek tomu, že som sa trochu hnevala, nemohla som sa naňho neusmiať – jeho radosť bola taká nákazlivá. „Dostala si sa tam!“ Objal ma okolo pása. Zvýskla som od prekvapenia a zasmiala som sa. „Em, veľmi sa z teba teším.“ Pobozkal ma a znovu objal.

„Kedy si to zistila?“ Evan sa nemohol prestať usmievať.

„Pred desiatimi dňami,“ priznala som sa, keď ma položil späť na zem.

„Fíha. Muselo byť ťažké nikomu to nepovedať,“ povedal dojatý, pretože vedel, ako veľmi som po tom túžila. „Stanford. Ty si to zaslúžiš. Ani si mi nepovedala, že si si podala skoršiu prihlášku.“

Sklopila som zrak. „Bolo to náročné. Ale povedala som to Sare, prepáč.“

„Keď som povedal nikomu, nemal som na mysli ju. Ona je výnimka.“ Jeho radosť bola nákazlivá. „Teraz už len musím zistiť, ktorá škola prijme mňa, aby som sa k tebe mohol pridať.“

Môj úsmev znovu zamrzol.

„Čo?“ spýtal sa Evan zmätene so zdvihnutým obočím.

Otvorila som ústa, že mu to poviem, ale hneď som ich aj zatvorila.

„Povedz mi to,“ naliehal. „Vysvetli mi, čo sa deje v tvojej hlave skôr, ako si začneš myslieť niečo, čo by si si nemala.“

„Neskoro,“ priznala som sa s previnilým výrazom. Na chvíľku som stíchla a potom som dodala: „Počula som tvojho otca.“ Evan otvoril ústa a chcel povedať niečo nepekné, ale ja som ho prerušila: „Má pravdu.“

Zastavil sa a pozeral na mňa. „V čom?“

„Nemôžeš spraviť jedno z najdôležitejších rozhodnutí vo svojom živote kvôli dievčaťu.“

Evan sa usmial. To nebola reakcia, akú som očakávala. „Dobre,“ povedal. Oči sa mi rozšírili pri jeho pokojnej reakcii. S pobaveným výrazom pokračoval. „Pretože Stanford a Berkeley sú naozaj hrozné školy a ja si odchodom do Kalifornie zničím celú svoju budúcnosť. Máš pravdu. Mali by sme sa hneď teraz rozísť, lebo pri uvažovaní o našich budúcnostiach by sme nemali brať ohľad na toho druhého.“

„Evan!“ pokrčila som baliaci papier a hodila ho doňho. Rehotal sa a papierovú guľu odhodil do ohňa. „O tom som nehovorila,“ namietla som.

„Viem,“ chichotal sa a pritiahol si ma k sebe, „ale nemôžeš počúvať môjho otca. On si myslí, že vie, čo je pre mňa najlepšie, ale v skutočnosti ani netuší, kto vlastne som.“ Pobozkal ma na vrch hlavy a pokračoval. „Nikdy by som neurobil také dôležité rozhodnutie kvôli dievčaťu.“ Stíchol na tak dlho, až sa ma zmocnila panika, a potom dodal: „Ale ty nie si hocijaké dievča. Pôjdem... pôjdeme do Kalifornie.“

Pritlačila som si tvár na jeho hruď a silno ho objala. „Yale má najlepšiu právnickú fakultu v krajine,“ pripomenula som mu bez emócií.

„A kto povedal, že chcem byť právnik?“ odpovedal a tiež ma objímal. Napokon prestal a vyhlásil: „Chcem ťa naučiť tancovať.“

Zastavilo sa mi srdce. „Čo chceš?“

Evan sa zasmial.

„Ja neviem tancovať.“

Znovu sa zasmial. „Ja áno. A to je dôvod, prečo ťa to naučím.“

Vzdychla som a vydesene som zaťala zuby, keď zapol reproduktory. Snažila som sa predstaviť si, ako to dopadne, zatiaľ čo Evan pripojil iPhone a začal hľadať pesničky. Porozhliadla som sa po prázdnej terase a hľadala som prípadné prekážky. Potom som si zdvihla šifónový závoj nad tenisky a porazene som vydýchla. Očakávala som katastrofu.

Hýbala som hlavou do rytmu gitary, ktorú dopĺňali bubny. Evan začal tiež pokyvkávať hlavou a pomaly zamieril ku mne. Natiahol sa za mnou, chytil ma za boky a roztancoval ma za zvuku punkovej pesničky.

„Pripravená?“ spýtal sa ma, chytil ma za ruku a zatočil mnou, až som sa rozosmiala. Keď som sa otočila späť k jeho tvári, začal skákať hore a dole a nútil ma skákať spolu s ním. Bláznivá nálada ma nakazila a zrazu som poskakovala vedľa neho. Súhlasne sa usmial a pokračoval v kývaní hlavou do hlasných basov. Hopsala som zo strany na stranu, skákala som do kruhu, krútila rukami a sukňa viala za mnou.

Pogovali sme po terase aj na ďalšiu pesničku, pokým som sa od únavy nezrútila do kresla, lebo sa mi točila hlava a nemohla som chytiť dych.

„Si úžasná,“ Evan stál oproti mne a obdivoval moje červené líca.

„Som si istá, že teraz určite úžasne nevyzerám,“ poznamenala som, keď som si z tváre odfukovala prameň vlasov, ktorý sa mi prilepil na nos, ako po mne stekal pot.

„To som nepovedal,“ opravil ma. „Ty si úžasná.“ Cítila som, ako moje líca menia farbu a ústa sa mi roztiahli do hanblivého úsmevu. „Čo som spravila?“

„Ty sama, všetko na tebe – si úžasná,“ poznamenal.

„Skrátka, si blázon do toho, aká som tanečníčka,“ doberala som si ho.

Evan ma postavil na nohy, a keď sa naše pery stretli v bozku, v tele mi vystrelilo tisíc ohňostrojov. Počkať. To boli ohňostroje. Otočila som sa a zbadala som červené iskry rozliehajúce sa po oblohe. Stáli sme pod terasou a sledovali ten nádherný výhľad.

„Šťastný nový rok,“ zašepkal mi Evan do ucha, a kým som mu stihla povedať to isté, otočil ma k sebe a pobozkal.

Bol to ten najžiarivejší ohňostroj, aký som kedy videla, a cítila som, ako mi s každým výbuchom bije srdce. Iskry vyzerali, akoby na nás mali každú chvíľu spadnúť. Keď som sa občas pozrela na Evana, zbadala som, ako sa na mňa zamilovane pozerá. Zakaždým sa radšej zahľadel na svetelnú šou na oblohe.

Keď ohňostroj skončil, moje nohy boli skrehnuté od státia v snehu a triasla som sa. Šou bola taká očarujúca, že som si až doteraz nevšimla, ako veľmi sa ochladilo.

„Mali by sme ísť,“ povedal Evan a objal ma, keď zbadal, že sa trasiem. „Zmrzneš a zostane z teba ľadová socha.“ Išla som za ním na terasu, kde z ohňa ostala už len kopa žeravých uhlíkov. Evan zašiel do domu a vrátil sa s vedrami vody, aby zahasil zvyšky plameňov. Zbalila som jeho veci a audiosystém, zatiaľ čo on uhasil oheň.

Keď sme sa blížili k prednej časti domu, Evanovo čierne BMW už stálo pri ceste.

„Šofér limuzíny?“

„Je perfektný,“ povedal Evan s uznaním. Keď sme si sadli do vyhriateho auta, dala som si dole rukavice a zohrievala som si ruky pred klímou. „Kam teraz?“

„Hotel?“ hádala som a snažila som sa pritom znieť nezaujato.

Evan sa chápavo zaškeril. „Môj alebo tvoj?“

Pri tej otázke som si spomenula na Saru. Zaujímalo ma, akú noc má ona a kde sú s Jaredom práve teraz.

„Kde sú podľa teba?“ opýtal sa ma Evan, akoby mi čítal myšlienky.

„Nemyslíš, že...“

„Veľmi sa tešil, že ju znovu uvidí,“ mykol plecom, „a ona dnes vyzerala neskutočne.“

„Všakže?!“ súhlasila som. „Ale nemyslíš si, že by... alebo áno?“

Znovu pokrčil plecami „Poďme zobrať kľúče od izby a budeme dúfať, že je prázdna.“ Naklonil sa ku mne – cítil, že na niečo čakám. To, čo začalo ako ľahký bozk, sa zmenilo na náruživé bozkávanie, skrývajúce našu túžbu. Nervozitu, ktorá mnou prešla pri myšlienke na hotelovú izbu, nahradila túžba dostať sa do hotela čo najrýchlejšie.

Evan sa odtiahol a ťažko dýchal. „Nech sa páči.“ Zapol si pás, auto sa rozbehlo a na ceste nabralo rýchlosť. A to práve v okamihu, keď sme sa dostali do kolóny pomalých limuzín, ktoré vychádzali z vily, a museli sme zastaviť. „To nie je možné,“ zamrmlal Evan a v zúfalstve si búchal hlavu o opierku. Musela som sa zasmiať.

Čakali sme viac ako dvadsaťpäť minút, kým sme sa pohli, keď Evan povedal: „Myslím si, že toto bude nádherný rok, Em.“

„V to dúfam.“ Stlačila som mu ruku, ktorú mal položenú v mojom lone. Verila som, že horšie ako minulý rok to byť nemôže.

„Určite to bude iné,“ pokračoval, „najmä, keď sa sťahuješ k svojej matke. Ako k tomu vlastne došlo?“

Pokrčila som ramenami. „Uvedomila som si, že teraz je ten najlepší čas spoznať svoju mamu.“

„Dobre,“ pomaly povedal a jemne kývol hlavou. „Ale tento víkend? Všetko na jednu kartu, hm?“

„Čo tým myslíš?“

„Že čokoľvek robíš, dáš do toho absolútne všetko, čo máš. Rozhodla si sa, že sa znovu zblížiš s vlastnou matkou, tak prečo sa k nej rovno nenasťahovať?“

Znovu som pokrčila plecami. Nikdy som si neuvedomila, že toto je jedna z mojich vlastností. Ale mal pravdu. Bola som prehnane snaživá a chcela som byť najlepšia vo všetkom, čo robím – tak prečo nie aj v tomto?

„Čo na toto rozhodnutie povie tvoja terapeutka?“ spýtal sa, a keďže som neodpovedala, otočil sa ku mne. „Neprestala si k nej chodiť, že?“ Stále som nedokázala nič povedať, lebo som vedela, čo si myslel o terapii. „Prečo?“

„Som v poriadku,“ povedala som na svoju obranu. „Nevidím v tom zmysel. Okrem toho, Sara je lepšia terapeutka než hocikto s PhD., a nenúti ma zapisovať si, čo cítim.“

Evan sa zasmial. „To je asi pravda.“ Potlačil svoj smiech a opäť zvážnel. „Vieš, že keby si sa potrebovala s niekým porozprávať...“

„Nie som veľmi ukecaná.“ Presmerovala som svoju pozornosť na to, čo bolo za oknom, lebo som nechcela, aby sa vo mne vzbúrili všetky pocity, ktoré som potláčala. Akceptoval to. „Ja viem,“ povedal jemne. Po chvíľke ticha dodal: „Tento rok bude lepší aj v škole.“

Neveriacky som naňho pozrela.

„Fakt,“ uistil ma. „Vieš, počas prázdnin sa vždy stane niečo hlúpe. Niekto si zlomí nos alebo sa vyspí s frajerkou najlepšieho kamaráta. Decká na strednej majú krátku pamäť.“ Evan mi stisol ruku a ja som zo všetkého najviac dúfala, že má pravdu.

V bruchu som cítila nervozitu, keď sme zastavili pred hotelom. „Nemajme veľké očakávania,“ povedal Evan počas čakania na hotelový personál. „Môžeme urobiť to, čo sa nám bude zdať prirodzené.“

Pozerala som naňho. „Myslíš to vážne? Samozrejme, že mám očakávania. Už asi tak šesť mesiacov očakávam, že sa spolu vyspíme.“

„Tak v pohode,“ odpovedal Evan so smiechom. „Očividne máme rovnaké očakávania.“ Zasmiala som sa, aby som v sebe zmiernila napätie.

Auto sme nechali pracovníkovi hotela a kráčali sme k výťahu. Po celú dobu ma držal za ruku. Chvela som sa tak, že som nedokázala ani nič povedať.

Než som stihla otvoriť dvere, predbehol ma a povedal: „Zatvor oči.“ Poslúchla som ho. „Zhlboka sa nadýchni.“ Nadýchla som sa a s výdychom som uvoľnila ramená. Čakala som na ďalší pokyn, ale namiesto toho som pocítila jeho pery na svojich. Ich dotyk ma prekvapil. Môj pokojný dych sa zrýchlil a kolená sa mi začali podlamovať. Otvorila som pery tak ako Evan, cítila som teplo jeho jazyka na tom svojom. Šmátrala som vo vrecku po kľúči a snažila som sa otvoriť dvere tak, aby sme nemuseli prestať. Nešlo to.

Odtiahla som sa natoľko, aby som strčila kľúč do zámky a otvorila som. Potom som sa k nemu pritlačila a znovu som našla jeho pery. Evan si začal rozopínať bundu, zatiaľ čo som cúvala do izby. Vtedy som začula: „Tak tu ste!“ Odtlačila som Evana počas bozku, otočila sa a zatresla mu dvere pred nosom.

„Sara, ahoj,“ zamrmlala som, lapajúc po dychu. Poodchýlila som dvere a všimla som si, že Evan sa drží za čelo. „Takže, Sara je tu. Hm, no tak sa asi uvidíme ráno.“

„Hm, dobre,“ povedal Evan pomaly a pozeral sa na mňa ako na blázna – lebo som sa tak správala. „Takže ráno.“ Dvere som zatvorila skôr, než ma stihol pobozkať na dobrú noc.

„Čo ti šibe?“ namietla Sara. „Mohol ísť dnu.“

„Nie, je neskoro,“ povedala som rýchlo, keď som si dávala dole bundu a hodila sa do kresla. Líca mi horeli.

„No, počkaj,“ zakričala. „Vy ste si mysleli, že budete mať izbu pre seba! Och, Em!“ Začala sa hystericky rehotať.

„Sara,“ zazrela som na ňu. „To nie je vtipné.“

„Och, ale je,“ nesúhlasila. „To je prvý raz v živote, čo sa mi páči chalan a nevyspím sa s ním. A ty si mohla mať konečne sex a nevyšlo to. To je skurvene vtipné. Em, je mi to ľúto.“

Prikývla som a zložila som sa vedľa nej na obrovskú posteľ. „Dúfam, že toto nie je znamenie, ako bude vyzerať budúci rok.“

Sara si položila hlavu na moje plece a objala ma okolo brucha. „Toto je koniec nášho posledného ročníka. Potom pôjdeme na výšku. Bude to najlepší rok našich životov. Ver mi.“

Prikývla som, ale nebola som rovnaká optimistka.

Table of Contents

PROLÓG

1. Skúsiť to znovu

2. Ohňostroj