Kelly Stevens

ODSTÍNY VÁŠNĚ

Hra v masce

Originální název Heisse Schatten, Shadows of Love,

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno, 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6578-7

„… a pokud jde o projektovou asistentku, myslel jsem na Emily.“

Zmínka o mně mě vytrhla ze zamyšlení, v němž jsem řešila jeden velmi zapeklitý počítačový problém.

Charlie, náš projektový manažer ohledně Secur-Code, na mě hleděl s očekáváním v očích. O čem to mluvil, než jsem se zamyslela? O nějakém velmi důležitém novém zákazníkovi, který chce za každou cenu naši firmu?

„Proč právě já?“ zeptala jsem se, abych získala čas.

Moji kolegové na mě pohlédli, zhruba tucet lidí okolo pětadvaceti v obligátních teniskách, džínech a tričkách.

„Říkal jsem si, že by to bylo logické.“ Charlie zaklepal laserovým ukazovátkem o konferenční stůl. „Jsi Britka, perfektně mluvíš anglicky a vypadáš dobře.“

Moji kolegové se usmívali. Já ne, protože tak Charlie mluvil pokaždé, když mu došly argumenty. Moje schopnosti na poli počítačové bezpečnosti nezmínil. To, že jsem blondýna, byl jeho druhý oblíbený citát. Ten používal, když chtěl někomu dát najevo, že ženy, hlavně blondýny, nerozumí technice.

„Ale no tak, Emily, čtyři nebo pět týdnů v Londýně, útulný hotel, všechno placené, co tě tu ještě drží?“

Vyhlédla jsem z okna do berlínského mrholení. „Počasí rozhodně ne.“

Ve tváři se mu objevil podivný spokojený úsměv. „To je má Emily! Za dvacet minut briefing v mé kanceláři. Letíme v pondělí ráno.“

Briefing byl neuvěřitelně krátký. Charlie podle všeho o tom projektu nevěděl moc. Řekl mi akorát, že zákazník je softwarová firma, kterou se naše společnost pokouší získat jako zákazníka už dva roky. Proto tento úkol převzal Charlie, jako jeden z našich nejzkušenějších projektových manažerů, osobně. Má přítomnost v Londýně zřejmě nebyla nutná, ale rád se zákazníkům prezentoval jako programátorský génius a géniové se jen neradi zabývají administrativou. Proto jsem si říkala, že mým úkolem bude dokumentovat a kontrolovat naši práci. Nebylo divu, že volba padla na mě – jako jediná žena v týmu jsem nevděčné pomocné práce většinou dělala já.

Každopádně jsem teď stála v džínách, tričku s kapucí a teniskách na letišti a čekala na Charlieho, který se opět opozdil. Kufr se svou „pracovní uniformou“, černými kalhotami a půltuctem bílých blůz a různými černými botami s různě vysokými podpatky, už jsem odevzdala. Zrovna jsem přemýšlela, jestli už mám jít do brány, když tu jsem spatřila Charlieho, který se nevzrušeně coural ke mně. Při tom si olizoval prst, na kterém měl cosi červeného. „Pojďme k bráně, mám jenom příruční zavazadlo. Hm, berlínský buřt s curry, co může být lepšího?“

„Na snídani?“ Pověsila jsem si přes rameno batůžek a pokusila se s ním udržet krok. Na své krátké nohy a otylou postavu šel neuvěřitelně rychle.

Asi o dvě hodiny později jsme stáli u pásu na zavazadla na londýnském letišti Heathrow. Tedy, já, protože Charlie chodil sem a tam a telefonoval. O půl hodiny později – teď už byl zrudlý – to bylo jasné: můj kufr z nějakého důvodu nedorazil.

„Čekám venku!“ Byl očividně nervózní a tak zmizel ve dveřích do příletové haly. Když měl špatnou náladu, bylo lepší se mu vyhnout obloukem, takže jsem jen přikývla a vydala se k přepážce, kde se vyřizovala ztracená zavazadla. O půl hodiny později jsem tu halu opustila s jedním papírem a slibem, že mi zavolají, až ten kufr najdou.

Naštěstí jsem hned našla Charlieho. Byl v jedné kavárně a měl před sebou zbytky sendviče a prázdný hrnek.

„Je mi to líto, ale můj kufr se ztratil,“ nešťastně jsem zamumlala.

„Proto cestuju jen s příručním zavazadlem!“ vyhrkl. Zdálo se, že se ještě neuklidnil. „Pojď, objednáme si taxi.“

Neobvyklý luxus jízdy taxíkem do Londýna i hotel ve středu města na mě udělaly dojem: žádný zašlý závěs s květinovým vzorem, křivé stěny a okna, co se nedají otevřít, jako při mých dřívějších návštěvách Anglie, ale nová, velká budova se sice malými, ale moderně zařízenými pokoji.

Charlie zmizel tak rychle, že jsem se ho ani nestihla zeptat, co je v plánu na zítřek.

Poněkud váhavě jsem si lehla na postel. V té chvíli zazvonil mobil. Našli můj kufr, byl v Dublinu. Dáma, která to vyřizovala, mi slíbila, že ho hned dalším letem pošlou do Londýna a potom kurýrem do hotelu.

„Jak dlouho by to asi mohlo trvat?“

„Měla byste ho mít v průběhu večera.“

Poděkovala jsem a zaklepala na dveře Charlieho pokoje, abych mu o tom pověděla. Otevřel až po třetím klepání. Měl mokré vlasy, jako by si je myl.

„Jsi v pořádku?“

„Je mi špatně,“ hleděl na mě matnýma očima. Pak se otočil a běžel zpátky do koupelny.

Slyšela jsem, jak zvrací, a nevěděla jsem, co mám dělat. „Můžu ti nějak pomoct? Nechceš sklenici vody? Nebo čaje?“

„Ty jsi opravdu typická Angličanka. Když něco není v pořádku, hned člověku nabídnou čaj.“ Zase se objevil a ztěžka se posadil do jediného křesla.

Váhavě jsem zůstala stát u dveří.

„Asi budu mít něco s žaludkem,“ hlesl.

Mlčela jsem a vyčkávala.

Promnul si obličej. „Zrovna dneska, když máme úvodní schůzku!“

„Kdy se to bude konat? Možná ti do té doby bude lépe,“ váhavě jsem poznamenala.

Charlie pohlédl na hodinky. „Za hodinu! Ne, musím to odříct.“ Vzal svůj mobil a zavolal zákazníkovi. Z toho, co říkal, vyplývalo, že klient není odsunutím schůzky zrovna nadšený. Potom Charlie řekl: „Ano, to by bylo možné.“ Prohlédl si mě a já jsem zpozorněla a zavrtěla hlavou. Ale Charlie už ukončil hovor.

„Tak a problém je vyřešený,“ řekl. „Přineseš tam podklady, on si je dnes večer projde a úvodní schůzku necháme na zítřejší ráno.“

„Nemůžeš mu ty podklady poslat mailem?“

Charlie zavrtěl hlavou. „To v žádném případě! To výslovně nechtěl! Takže buď hodná a přines mu je.“

Pohlédla jsem na sebe. Stále jsem měla džíny a mikinu. „Charlie, takto přece nemůžu jít za zákazníkem.“

„Nemusíš chodit za zákazníkem. Prostě ty papíry nechej na recepci.“ Dal mi do ruky těžkou složku. Tolik k tématu kanceláře bez papírů. Zatímco jsem se divila, jak se mu podařilo to nacpat do svého příručního zavazadla, podal mi jeden vytištěný mail.

„Tady, to je jeho adresa. Je to prý jen pár minut odtud.“

S pomocí svého navi-appu jsem rychle našla svůj cíl. Nacházel se poblíž Charing Cross a byla to spíš nenápadná budova v jedné postranní uličce. Britové rádi předstírají skromnost.

Bezpečnost tam každopádně fungovala, protože přátelský, ale energický, muž na recepci z bezpečnostních důvodů nebral žádné neadresované balíky. Byl však ochoten mě pustit k sekretářce pana Brookse, abych mohla složku odevzdat osobně. Z bezpečnostního hlediska to nebylo moc logické, ale zřejmě jsem neměla na vybranou.

„Jeďte výtahem vlevo,“ zavolal na mě, „pojedete do pátého patra.“

Vstoupila jsem do výtahu, který se rozjel, aniž bych zmáčkla nějaký knoflík. Litovala jsem toho, že jsem se nenamáhala s tím, abych si o našem zákazníkovi něco našla na internetu, ale Charlie mi k tomu nedal čas. Znala jsem jen název firmy: BSC. Víc ne.

Byla jsem natolik zabraná do svých myšlenek, že jsem automaticky chtěla vystoupit, když se dveře výtahu otevřely. Bohužel v té samé chvíli chtěl někdo nastoupit a výsledkem bylo to, že jsem narazila do mužské hrudi a hlavou do jeho brady.

Au. Mnula jsem si čelo a vyděšeně na něj hleděla. Klečel přede mnou a viděla jsem, že má tmavé blond, lehce zvlněné vlasy. Doufala jsem, že jsem ho nesrazila, ale on chtěl podle všeho jen zvednout mou složku. Ani jsem si neuvědomila, že jsem ji pustila. Bohužel se při nárazu otevřela a teď leželo mnoho papírů rozsypaných na zemi.

Když jsem si i já klekla, abych mu pomohla, dveře výtahu, které se pokusily zavřít, mě udeřily do ramene.

„Au! Omlouvám se – obvykle nejsem tak nešikovná!“ Normálně nedělám poslíčka, ale sedím před počítačem, kde toho nemůžu moc pokazit.

Dal nohu do dveří, aby se nemohly zavřít. Bohužel vstal, takže jsem viděla jen jeho boty a část černých nohavic, zatímco jsem klečela a pokoušela se posbírat papíry.

Muž mi podal ruku.

„Jen vstaňte. Christopher Brooks. A vy jste…?“

„Emily… Emily Martinová. Mám u vaší sekretářky nechat tuto složku.“ Jedna malá, ale ještě fungující část mého mozku, zaregistrovala jeho jméno.

Naše pohledy se setkaly. Slyšitelně jsem se nadechla. Sakra, ten vypadá dobře! Bohužel jsem ve svém oboru nebyla zvyklá potkávat přitažlivé muže – moji kolegové pobíhali po pracovišti neupravení a po probdělé noci u počítače selhával i ten nejlepší deodorant. Christopher Brooks byl naproti tomu vysoký a štíhlý, hladce oholený a měl na sobě neuvěřitelně dobře padnoucí oblek s béžovou košilí a tmavou kravatou. Jeho blond vlasy byly ostříhané nakrátko a svěže voněl po vodě po holení. Spíš vypadal jako James Bond než jako ajťák. A ty jeho modré oči a lehce klenuté rty…

„No, v tom případě…“

Chvíli jsem byla zmatená, dokud jsem nepochopila, co má na mysli. „Omluvte mě, jenom si posbírám zbytek těch dokumentů.“ Rychle jsem mu pustila ruku. Doufala jsem, že jsem nezrudla. Posbírala jsem papíry – jejich pořadí mi v té chvíli bylo lhostejné – a strčila je do složky, načež jsem ji zavřela. „Mám to rovnou nechat tady?“

„Dobrý nápad. Pojďte se mnou.“ Pokynul mi, abych znovu nastoupila do výtahu, z kapsy kabátu vytáhl plastovou kartu, přiložil ji k displeji a zmáčkl pětku. Výtah se hned rozjel.

„Beze mě byste se nedostala nahoru, kdybyste tu vystoupila. Výtahy jezdí jen na kartu.“

„Och, musím si to zapamatovat na zítra.“

„Na zítra?“ Vrhl na mě pronikavý pohled. Byl vysoký, opravdu vysoký. Sahala jsem mu jen po bradu.

„Mám přece zítra přijít znovu – nebo aspoň myslím.“ Znejistil mě.

Pohlédl na mou složku. „Vy jste ta se Secur-Code?“

„Ano.“

„Tím lépe, pak mi tu prezentaci můžete udělat teď,“ prohodil.

Prezentaci? Zmocňovala se mě panika. „Mám jenom odevzdat tu složku.“

„Nesmysl, když už jste tady, můžete mi představit i ten koncept.“

Má panika narůstala. Obvykle dělal prezentace Charlie. „Nevím – vlastně to není můj úkol.“

Položil mi dlaň na záda, vystrkal mě z výtahu a vedl po chodbě. Minuli jsme jednu paní středního věku, která na nás kývla zpoza psacího stolu, načež jsme prošli dveřmi do velké kanceláře s majestátním dřevěným stolem. U jedné stěny byl kulatý konferenční stůl ze stejného dřeva s pěti nebo šesti židlemi.

„Posaďte se. Co si dáte na pití? Kávu, čaj, vodu?“

Nejradši bych utekla. Stále měl dlaň na mých zádech, což mě mátlo. Ne, to na mě bylo příliš. Nemluvě o tom, co řekne Charlie, až se dozví, že jsem bez předchozí přípravy mluvila se zákazníkem.

„Možná čaj…“

Pustil mě, přišel ke dveřím a nahlédl do sousední místnosti. „Saro, mohla byste nám, prosím, udělat dva čaje? Dík.“ Posadil se naproti mně. „Nemusíte si ty materiály nejdřív utřídit?“

„Jestli máte chvíli čas…?“ Vděčně jsem jeho návrh přijala. Aspoň jsem měla příležitost podívat se, co Charlie nachystal. Měli jsme jednu standardní prezentaci, kterou jsem samozřejmě znala, ale měnila se podle zákazníka a těžiště projektu.

Protože Sara zrovna přinesla čaj, získala jsem trochu času. Viděla jsem, že jde opravdu o standardní prezentaci. Zhluboka jsem se nadechla.

„Nu,“ začala jsem, „normálně postupujeme tak, že provádíme penetrační test. Takže nejprve zjistíme všechny dostupné informace o cílovém systému a pak se podíváme, jak mohou být využity pro neoprávněné přístupy nebo možné útoky.“ Vrhla jsem na něj nejistý pohled. Měl svraštělé čelo.

Odkašlala jsem si a dodala: „Většina bezpečnostních škvír v nějaké firmě je způsobena chybnými konfiguracemi, které způsobili její spolupracovníci, ať už záměrně nebo z lehkomyslnosti, ale existují samozřejmě i manipulace zvenčí, ať už jde o hackery nebo script kiddies. Děláme black-box a white-box testy. Samozřejmě jen po domluvě s vámi a…“ Ztratila jsem nit a snažila jsem se začít jiné téma. „Samozřejmě provádíme i optimalizaci výkonu, to už je na vás.“ Byla jsem zcela zmatená. Sakra, proč mi Charlie aspoň nic neřekl o zákazníkovi, když už ne o zakázce?

Christopher Brooks měl ve tváři mrzutý výraz. Něco tu nehrálo. „Odpusťte,“ řekla jsem, „nebylo to snad tak domluvené?“

„Ale ano, vaše firma má skutečně prověřit a adaptovat náš software z bezpečnostního hlediska, to máte pravdu – jenom mám pocit, že vůbec nevíte, o co tu jde. Očekával jsem, že váš nadřízený vás pošle víc připravenou – pouhá prezentace služeb vaší firmy je opravdu ztrátou času.“

Bylo to ode mě hloupé, zakázka už přece byla udělena. Přesto jsem byla zmatená. Testování a programování jsme přece mohli zvládnout i z Berlína. Proč měli dva lidé letět do Londýna? K čemu to tajnůstkářství?

Rychle jsem zavřela složku. „Úvodní schůzka byla přesunuta na zítřek. Vlastně jsem vám jen měla předat podklady. Doufám, že zítra se vše objasní, až tu bude projektový manažer.“ Čímž si vůbec nejsem jistá, pomyslela jsem si. Jestli Charlie ještě žije, tak ho asi zabiju, až se vrátím do hotelu.

„Nedívejte se na mě tak zachmuřeně.“

Překvapeně jsem vzhlédla.

Christopher Brooks se zapřel a pozoroval mě. „Takže vy normálně hackujete v cizích IT systémech?“

„Samozřejmě jen na pokyn zákazníka a jen, abychom odstranili všechny bezpečnostní škvíry, které najdeme,“ rychle jsem odpověděla.

„Zajímavé.“ Lehce se zaklonil. „Vypadáte jako školačka. Nepřipadáte mi jako hackerka.“

„Je mi čtyřiadvacet. Ale jsem jenom projektová asistentka.“

„Vypadáte mladší. Musím přiznat, že drobná blondýnka není můj stereotypní obraz počítačové odbornice.“

„To je klišé. Za barvu svých vlasů nemůžu.“ Přitom jsem vlasy nosila poměrně krátké, abych nebyla tak nápadná.

„Ale programovat umíte?“

„Dokonce nebezpečně dobře.“

„Nebezpečně dobře?“

Sakra, něco takového jsem ještě nikdy neřekla. Přikývla jsem a doufala, že to téma je vyřízené. „Prosím o prominutí za to nedorozumění a za to, že jste kvůli mně musel obětovat svůj čas.“ Chtěla jsem vstát.

„To nebyla oběť, Emily.“ I on vstal. „Nechejte tu složku tady. Teď potřebuju drink.“

„Samozřejmě, chápu, už jsem pryč,“ zamumlala jsem. To, že má nekompetentnost ho šokovala, už ani nemohl vyjádřit zřetelněji.

„Emily? Myslel jsem, že byste mě mohla doprovodit.“

Och! Chce mě snad opít, aby pak ze mě vylákal nějaká tajemství naší firmy?

„Za rohem je jeden útulný bar. Dejte mi šanci vás pozvat. V příštích týdnech pro mě budete pracovat.“

Nerozhodně jsem na něho hleděla. Zatím se mi ještě nestalo, že bych někam šla sama se zákazníkem – v těch několika případech, kdy jsem mohla být při tom, u toho byli vždy kolegové. Na druhou stranu, když mě Charlie tak očividně obětoval, mi teď jistý informační náskok mohl prospět. Navíc na tom Christopheru Brooksovi bylo něco, co mě fascinovalo, přestože jsem si nebyla jistá, co to je. „Tak dobrá.“

Přikývl, otevřel dveře a řekl Saře, že kdyby něco, je k zastižení na svém mobilu.

Bar byl skutečně jen několik kroků od sídla firmy. Měl velkou skleněnou stěnu, kterou bylo vidět dovnitř. Majitelé podle všeho měli zálibu v chromu a černé a červené barvě. Přinejmenším tam nebylo šero, člověk tam seděl doslova jako na talíři.

Christopher Brooks mi podal nápojový lístek. „Koktejly jsou dobré. Nebo chcete raději něco silnějšího?“

Alkohol na lačno? Teprve teď jsem si uvědomila, že jsem od snídaně nic nejedla. „Radši bych se napila džusu.“

Kývl na barmana, objednal nám pití a pohodlně se opřel. „Nu, Emily, povězte mi něco o sobě.“

„Není toho moc. Možná byste mi vy měl něco říct o vaší firmě. Něco, co musím vědět kvůli své práci,“ rychle jsem řekla, aby si nevšiml, že jsem se neinformovala.

„Co chcete vědět? BSC existuje už deset let. Vyvíjíme a provozujeme finanční software, který využívají především banky a hedgeové fondy. Je to poměrně malý trh, ale jedná se o řešení, které lze dodat jako přídavný modul ke stávajícím programům.“ Pak mluvil o programovacích jazycích a databankových systémech, které tento systém využívají. Naštěstí jsem se v nich vyznala.

Číšník přinesl nápoje a já jsem se opatrně napila džusu. Při tom jsem měla pocit, že jsem pozorována. Rychle jsem sklenici postavila na stůl a otočila se, ale těch pár hostů v baru se bavilo a nikdo na nás nehleděl.

„Jaký máte první dojem z naší firmy?“

Musela jsem chvíli přemýšlet. „No, ještě jsem se neseznámila se softwarem, takže toho nemůžu moc říct.“ Znělo to hezky neutrálně.

Bohužel mě nepustil. „A jako návštěvnice? Pokud odhlédneme od toho malého incidentu ve výtahu, nezaujalo vás něco?“

Při zmínce o tom, jak jsme se srazili, mi naskočila husí kůže. Především, když jsem pomyslela na to, jak mi podal ruku a jak mě to uklidnilo. Abych se přivedla na jiné myšlenky, zmínila jsem to první, co mě napadlo: „Na bezpečnost zaměřená firma by měla především zkontrolovat svůj bezpečnostní koncept.“

Povytáhl obočí. Ó je, co jsem to zase řekla. Stále jsem měla husí kůži na krku. Otočila jsem se k oknu a venku jsem uviděla mladou blondýnu v džínech a tmavomodrém kabátě, která hleděla dovnitř. Rychle jsem pohlédla jinam. „Pane Brooksi…“

„Christopher,“ přerušil mě.

„Christophere.“ Měl sytě modré oči. Náhle jsem zapomněla, co jsem chtěla říct.

„Co náš bezpečnostní koncept?“

„Och.“ To byla toho dne má standardní odpověď. „Ano, takže… chci říct, že necháte recepcí projít úplně neznámého člověka, který se pak…“ Myslela jsem sebe.

Zamyšleně na mě hleděl. „Dobrý postřeh. Dám personálu na příjmu odpovídající instrukce.“

Tím pro něj bylo toto téma vyřízené. Pokradmu jsem se otočila. Ta žena tam pořád stála.

„Pověz mi, znáš tu ženu venku?“ zeptala jsem se.

Předklonil se a vyhlédl z okna. Dostal se tak blízko ke mně, že jsem ucítila jeho vodu po holení. „Ne. Měl bych?“

„Mám pocit, že nás pozoruje.“

„Asi na někoho čeká.“

Několik minut jsme si povídali, poté řekl, že musí zpátky do kanceláře. Když zaplatil, společně jsme opustili bar.

Ohlédla jsem se. Ta žena hleděla za námi.

Zpátky v hotelu jsem vzala laptop a začala systematicky hledat informace o BSC a nesystematicky o Christopheru Brooksovi. Ukázalo se, že Christopher není počítačový odborník zabývající se tímto projektem, za něhož jsem ho omylem považovala, ale vlastník a ředitel BSC, což znamenalo Brooks Software Corporation. Skryla jsem tvář do dlaní. Na žebříčku nejtrapnějších okamžiků mého života byla poslední hodina úplně nahoře. Můžu za takových okolností vůbec pracovat na tom projektu?, pomyslela jsem si. Nebylo by férovější říct hned zítra ráno Charliemu, že odletím zpět do Berlína? Zatím bylo možné téměř bez zpoždění najít náhradu…

Další hledání moc nepřineslo. Nenarazila jsem na žádné soukromé informace ohledně Christophera. Přestože jsem znala několik triků, moc jsem toho nenašla a to málo, na co jsem natrefila, se všechno týkalo jeho profese. Vystudoval informatiku a podnikové hospodářství a pak přišla mezera, která trvala půldruhého roku až dva roky. Potom zřejmě založil BSC. O ženě či dětech nic. Ne že bych byla zvědavá…

Po téměř probdělé noci, kdy jsem se nad ránem rozhodla, že Charliemu o svém neslavném setkání s Christopherem nic neřeknu, jsme šli společně do BSC.

Na recepci nás přijala jedna spolupracovnice, která nás odvedla do malé konferenční místnosti. Takže si mou včerejší kritiku vzali k srdci.

Setkání s Christopherem jsem se bála, ale nedal na sobě znát, že jsme se včera potkali. Podala jsem mu na pozdrav ruku a znovu mi naskočila husí kůže. Rychle jsem otevřela svůj laptop.

Charlie byl opět ve svém živlu a diskutoval s Christopherem o náplni projektu a jeho milnících, zatímco jsem se pokoušela zapisovat poznámky a pokradmu pozorovat Christophera.

Bohužel se už za hodinu rozloučil, protože měl další schůzku. Sara dala Charliemu a mně bezpečnostní průkazy, s nimiž jsme mohli vstoupit do budovy a jet výtahem. Ukázala nám kancelář, kterou jsme měli rezervovanou po dobu projektu. Byla poměrně malá, ale to zřejmě bylo v Londýně normální. Měla prosklenou stěnu. Charlie se hned posadil k oknu, já naproti, do výklenku mezi zeď a skříň, takže na mě nebylo z chodby vidět.

„No, takže začneme!“ řekl Charlie a já se posadila k zápisu a plánu průběhu projektu. Tak ráda bych se Charlieho zeptala na BSC a především Christophera Brookse, ale už se zahloubal do práce.

Když jsme pracovali, tak nás nic nemohlo rušit. Charlie jako projektový manažer na to kladl důraz, takže přes den jsme se udržovali při životě jen kávou, čajem, vodou a džusy s keksy, sendviči a podobně. Přestože recepce fungovala jen do 22. hodiny, díky průkazům jsme nebyli nuceni se řídit pracovní dobou a Charlie se jen zřídka vracel do hotelu před půlnocí. Já jsem se mu samozřejmě přizpůsobila, už jen proto, abych nemusela jít v noci po ulici sama. Bylo to jen pár minut, ale přesto jsem se cítila nesvá. Jednou, když jsem odpoledne šla koupit sendviče, jsem měla dojem, že ta mladá žena, kterou jsem prvního dne viděla před barem, stojí u vchodu do budovy BSC. Samozřejmě to mohla být náhoda, ale přesto mi to připadalo zvláštní.

Výjimkou v naší pracovní rutině byl čtvrtek, kdy Charlie skončil už odpoledne. Už jsem chápala, proč si vzal jenom příruční zavazadlo. Ve čtvrtek letěl do Berlína, v pátek byl ve firmě a o víkendu doma. Do Londýna měl znovu přiletět až v pondělí ráno.

„A co tu budu sama dělat?“ zeptala jsem se.

„Můžeš přece dál pracovat.“ Ukázal na stěnu za mnou a na plán. „Bylo by super, kdybychom v pondělí dorazili k prvnímu milníku. Já doletím na Heathrow asi v devět, a tak budu mít pár minut čas na to se podívat, cos do té doby udělala. Schůzka je v půl dvanácté.“

S Christopherem. Přikývla jsem. To tedy znamenalo, že sobotu a neděli strávím prací.

A tak se stalo, že jsem v sobotu byla ve svém výklenku a zpracovávala feature requests. Byla jsem tak zahloubaná do práce, že jsem si ani nevšimla, že se otevřely dveře, dokud se vedle mě neocitl Christopher.

„Co tu děláš v sobotu odpoledne?“

„Na to jsem se chtěla zeptat tebe.“ Otočila jsem se k němu. „Celý týden jsem tě neviděla.“ Ne že bych na něho čekala.

„Já tebe ano. Chodíš do krámu naproti pro salát a sendviče.“

„Ty mě pozoruješ?“ nevěřícně jsem se zeptala.

„Ne. Ale mám v kanceláři okno do ulice a tak vidím, co se tam děje.“

Zklamaně jsem se otočila. Co jsem si myslela? Že mě chce vidět? Ačkoli – „Proč jsi vlastně přišel?“

„Viděl jsem světlo a tak jsem si řekl, že se sem podívám.“

„No, vidíš, že všechno je v pořádku. Nemusíš mít strach, už tu nezabloudím.“

„To vidím.“ Houpal se na patách. „Ale vážně, co tu děláš tak pozdě?“

„Mám špatné svědomí. Platíš nám hotel i přes víkend, takže je jen správné, když tu budu pracovat.“

„To je velmi německá mentalita, ale tady jsi v Anglii. Moje firma platí vaše víkendové lety domů nebo náklady za hotel. Obojí patří k dietám. Prohlídni si Londýn, buď trochu turistkou.“

„Zaprvé jsem Britka a zadruhé musím do pondělka něco napsat v Codeu…“ Vyděšeně jsem si zakryla ústa dlaní. Prozradila jsem se.

„Co?“ Jeho hlas zněl rozzlobeně.

Sakra. Tak nějak jsem v jeho přítomnosti nedokázala jasně přemýšlet. „Projektovým manažerem je samozřejmě Charlie. Já mu jenom asistuju.“

„Tvá loajalita tě ctí, ale já nejsem slepý. Hraje si na velkého programátora, ale každý čtvrtek létá domů a tebe nechá pracovat samotnou.“

„Charlie má dvanáctiletého syna, který tráví víkendy s ním.“

„A ty, Emily?“ Přišel blíž. „Kdo čeká doma na tebe?“

Nervózně jsem se zasmála. „Můj soukromý život je moje věc.“ I v mých uších to znělo tak trochu uštěpačně.

„Vsadím se s tebou, že na tebe doma nikdo nečeká.“

„Má práce mě zcela naplňuje.“

„To, má milá Emily,“ dal mi prst pod bradu a lehce mi ji zvedl, takže jsem na něho musela pohlédnout, „je vzrušující dvojznačná odpověď.“

Polkla jsem a pokusila se ucuknout hlavou, ale držel mě pevně.

„Ba co víc, je to odpověď, která mě zcela uspokojila.“

Jak to myslel? Zatímco jsem uvažovala nad jeho slovy, sklonil se a políbil mě na rty.

To se mi zdálo. Něco takového se v reálném světě neděje. Christopher Brooks nelíbá nedůležitou asistentku. A když to byl sen, pak jsem si ho musela užít. Dobrá, možná to bylo trochu příliš entuziastické, ale nejspíš už jsem přepracovaná.

„Chutnáš sladce.“

„Zrovna jsem jedla buchtu.“

Christopher se rozesmál. „Sladká Emily. Takovou odpověď mi můžeš dát jenom ty.“

Nebyl to sen. Políbila jsem Christophera. Och ne. Políbila jsem našeho zákazníka. A líbilo se mi to.

„Proč jsi mě políbil?“ vyhrkla jsem.

„Chtěl jsem vidět, jak budeš reagovat.“

Super. Tak Christopher si se mnou zažertoval?

„Emily, nedívej se na mě tak vyděšeně. Radši mi pověz, co mohu udělat pro to, abys o víkendu nepracovala?“

Něco mě napadlo. Bohužel jsem si nedovolila to vyslovit. Namísto toho jsem ho přitáhla za kravatu k sobě. Zrovna, když jsem ho chtěla políbit, se otočil.

Okamžitě jsem ho pustila a křečovitě sklonila hlavu. Christopher dlouho nic neříkal. Co to hrál za hru?

Koutkem oka jsem viděla, jak si prohrábl vlasy. „Poslouchej, dnes večer nemůžu, ale chodíš ráda do muzeí? V National Portrait Gallery je dobrá výstava.“

Chodím ráda do muzeí? S ním bych šla kamkoli. Přikývla jsem.

„V neděli v jedenáct?“

Znovu jsem přikývla. Už to bylo rande nebo ještě turistika? Bylo to jedno. Jen co odešel, jsem si na internetu otevřela stránku National Portrait Gallery. Když jsem s tím byla hotová, najela jsem na firemní stránku BSC a uložila si na svůj laptop Christopherovu fotografii.

V neděli ve tři čtvrtě na jedenáct jsem stála na schodech před galerií. Christopher byl na minutu přesný.

Přesto jsem si to s ním nedokázala užít. Vlastně všechno mělo být perfektní. Byl vtipný, pozorný a bystrý, když mě prováděl muzeem. Já jsem si naopak připadala nešikovná a nejistá, skoro jsem se neodvažovala něco říct. Většinu času jsem jen přikyvovala nebo se usmívala, ale nedovedla jsem se uvolnit. Bylo tam plno a pořád mě někdo strkal proti němu, což u mě pokaždé vyvolávalo malý zásah elektřinou. Byla jsem neklidná a nevěděla jsem, čím to je.

Pak si i Christopher všiml, že se mnou něco není v pořádku. „Půjdeme?“

Přikývla jsem. Ve svém stavu jsem nebyla dobrou společnicí a měla jsem být vděčna za to, že jsem mohla být hodinu s ním. Nemínila jsem však zkoušet jeho trpělivost.

Jen co jsme byli venku, trošku se mi ulevilo. „Díky za hezký výlet. Uvidíme se zítra.“

Christopher však měl jiné plány. „Bylas už v restauraci Rooftop? Beztak jsem tam chtěl jít, doprovodíš mě?“

To se těžko dalo odmítnout. A skutečně, byl tam nádherný výhled a jídlo měli vynikající. Tentokrát jsem vypila i dvě sklenice vína a konečně jsme se mohli pobavit. Najednou jsem si připadala okouzlující a vtipná, a on na to uvolněně přistoupil.

Všechno šlo dobře, dokud se mě nezeptal na mou rodinu. Pověděla jsem mu základní údaje. „Můj otec je Brit, matka Němka. Rozvedli se, když mi bylo třináct. Já jsem zůstala v Anglii, protože jsem chtěla dokončit školu. Otec byl často na cestách, takže jsem většinou žila u jedné tety. V šestnácti jsem se přestěhovala k matce do Berlína, odmaturovala a vystudovala vysokou školu.“

„Ještě pořád žiješ v Berlíně?“

Přikývla jsem. „Ano, ale sama. Má matka je poněkud – zvláštní.“

„A tvůj otec?“

To byla otázka, které jsem se radši vyhnula. „Nejdřív byl v armádě a teď dělá něco pro vládu.“

„Co?“

„Něco s bezpečností.“

Naštěstí se dál neptal. „Není divu, že jsi tak zaměřená na bezpečnost. To vysvětluje tvé občasné útoky.“

„Útoky? Každý mi říká, že jsem až příliš milá a poddajná.“

Mrkl na mě a vrásky kolem jeho očí se prohloubily. „Jen na první pohled, protože si to sama namlouváš. Tichá voda břehy mele. Ty jsi pro to ten nejlepší příklad, jaký znám.“

Rychle jsem dopila. „Půjdeme?“

„Chceš změnit téma? Pro mě za mě.“ Kývl na barmana a podal mu svou kreditní kartu. „Kam chceš jít?“

Vlastně jsem chtěla jít do hotelu a zase do práce.

Christopher mi četl myšlenky. „Měla by ses porozhlédnout po Londýně. Bylas už v Covent Garden?“

„Před mnoha lety.“

„Líbilo se ti tam?“

Nevzpomínala jsem si, ale přikývla jsem.

„Tak jdeme.“ Vzal svůj kabát a pomohl mi do mého saka. „Půjdeme pěšky? Je to jen pár minut.“

„Ráda.“ S Christopherem bych šla ráda i na delší procházku. Nedotýkal se mě, ale přizpůsobil své kroky mému tempu.

Do Covent Garden jsme dorazili až příliš rychle. Bylo tam rušno: kejklíři a žongléři okolo sebe shromáždili dav, tlačili se tam zvědavci a turisté. Několik minut jsme hleděli na dva mladé umělce, co předváděli něco mezi breakdancem a baletem. Pak, když jsme si dali znamení, jsme se oba otočili a šli k tržnici. Bylo tam mnoho malých obchodů a Christopherovi nevadilo, když jsem se co chvíli zastavila a prohlížela si výlohy.

V jedné z uliček byly stánky s ručními pracemi,po domácku vyrobenými svíčkami, mýdly, látkami a podobnými věcmi. Kráčeli jsme uličkami, až jsem náhle uviděla stůl s černým hedvábím. Na něm bylo několik masek, které byly pestře malované a zdobené perlami, stužkami, sklíčky a pery. Jednu jsem si vzala a prohlédla si ji, načež jsem ji zase vrátila.

Prodavačka mě hned oslovila. „Překrásná, že ano? Pravá benátská práce. Dovážím je. Každá je unikát.“

„Díky.“ Otočila jsem se k odchodu, ale Christopher zůstal stát. Sledovala jsem jeho pohled a všimla si, že na rohu stolu stojí umělohmotná hlava, na které je jedna z masek. Byla dekorovaná filigránem a šlo o zlatý podklad se zlatými, stříbrnými a bronzovými ozdobami.

„Nechcete si ji zkusit? Mohla by se k vám hodit.“ Pak tu masku vzala a podala mi ji. Byla lehká. Nasadila jsem si ji.

„Tady, podívejte.“ Podala mi zrcátko. Bylo příliš malé na to, abych se v něm mohla prohlédnout, ale přesto jsem cítila, že mi ta maska sluší. Černá pera na ní se lehce houpala, kdykoli jsem se pohnula.

Christopher mě pozoroval s nevysvětlitelným výrazem ve tváři. Masku jsem si po chvilce sundala a nerozhodně ji držela v rukou. Byla opravdu moc pěkná, ale také zatraceně drahá.

„Jestli se ti líbí, tak ti ji koupím,“ řekl náhle.

„Ale ne, to bych nikdy nemohla…“

„Hodí se k tobě. Musíš si ji vzít.“

Ještě jednou jsem si ji nasadila a prohlédla v zrcátku. Hleděl na mě někdo jiný, tajuplná, krásná cizinka. Proč si Christopher myslí, že se ke mně hodí?

„Měla bys ji nosit kvůli nějakému muži.“

Polkla jsem. Myslel tím sebe? Kvůli němu bych ji nosila. Náhle jsem měla vyschlá ústa. Olízla jsem si rty. Christopher sebou trhl.

„Co by na to řekla tvá žena?“ zeptala jsem se.

„Nejsem ženatý.“

Srdce se mi rozbušilo radostí. Na druhou stranu jsem věděla, že to v dnešním světě nic neznamená. Mohl mít nějakou partnerku, přítelkyni či milenku.Sundal mi masku a podal ji prodavačce, spolu se svazkem bankovek. „Vezmeme si ji.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Hra v masce