Åke Edwardson

LÉČKA

Originální název: Nästan död man,

vydáno u Norstedts, Stockholm, Sweden, 2007

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Åke Edwardson, first published by Norstedts, Sweden, in 2007.

Published by agreement with Norstedts Agency.

Translation © Eva Osinová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6628-9

PRVNÍ ČÁST

1

Auto tam stálo s otevřenými dveřmi, motor běžel, světlomety vrhaly kužely světla na pevnost na jižním pobřeží. Neskutečná noční scéna. Prázdné jízdní pásy na mostě znuděně zívaly. Nebe na západě vypadalo, jako by se táhlo do nekonečna. Ještě pořád mělo červený nádech, zbytky stmívání, jako by včerejší den nechtěl propustit den nový.

Od severu se blížilo jiné auto. Řidič musel stojící vůz objet. Po dvaceti metrech zastavil a vystoupil. Slyšel vřískat racka. Vzduch voněl olejem a solí a vládlo naprosté ticho, jako by se most vznášel ve vlastním světě. Bylo slyšet jen klepání motorů. Muž se blížil k autu. Vypadalo opuštěně, uvnitř nikdo neseděl. Sedadlo zelo prázdnotou. Všechny dveře byly otevřené. Vypadaly jako křídla, jako by se auto chystalo vzlétnout z mostu. Nebo jako obří brouk, černý a lesklý. Muž si všiml, jak se lak zalesknul, jako by změnu způsobil náhlý poryv větru. Zaslechl zahoukat loď, možná je to mlhový roh. Dole na řece je živo. Mlha byla řídká jako sklo. Někdo asi skočil, pomyslel si muž. Někdo, kdo byl nešťastný a měl všeho po krk. Přijel prostě sem a skočil. Nebylo by to poprvé. Visutý most Älvsborgsbron je mostem sebevrahů číslo jedna v celé zemi. Let dolů trvá dlouho nebo krátce, záleží na tom, jak se na to díváte. Když se tělo rozplácne o vodní hladinu, je to, jako by dopadlo na beton. Skok z mostu je definitivní rozhodnutí. To už není žádné volání o pomoc.

Muž vytočil číslo centrály Zemské kriminální policie Göteborg. Poznal jméno a hlas policisty, který měl zrovna službu.

„Zdravím, tady je Lars Bergenhem.“

„Dobré ráno, Larsi, vy jste si dnes nějak přivstal.“

„Jsem na Älvsborgsbron, stojí tady lexus, je prázdný, motor běží, dveře má otevřené. Myslím, že někdo skočil z mostu.“

„Pošleme tam hlídku. Kde přesně stojí?“

„Jižním směrem, za kopcem.“

„Dobrá, posílám tam vůz.“

Kriminální inspektor Lars Bergenhem přistoupil k prázdnému autu. Nebyl ve službě a jel tudy za svítání čistě náhodou. Nebude tedy nutné podávat vysvětlení. Přál si, aby to bylo tak jednoduché.

Muž se snažil největší kaluže obejít. Všude samé louže, jezírka, skoro rybníčky. Velkým obloukem se vyhnul kaluži, která vypadala hluboce. V tu chvíli nebyl na cestě provoz. Už hodiny leží nad městem noc, tiskne je k zemi. Přešel vozovku. Chystá se zabít jednoho muže. Minulost je jako kabát, který vám tíží ramena. Musíte ho nosit za každého počasí. Vzhlédl k nebi. Tam nahoře je černé peklo, které přikrývá celou zem. V tu chvíli nemyslel na to, jestli se na druhé straně zeměkoule rozednívá nebo je ráno. Všude je noc, jeho noc. Noc toho druhého. Cítil v kapse pistoli. Pistoli toho druhého. Proč ji nehodím do jedné z louží? V tomhle mizerném počasí ji najdou až příští léto, možná ani potom ne. Bude pršet dál. Déšť město vyžene do moře. K moři to není daleko, v podstatě začíná už tady. Řeka je širší než kdykoli jindy. Jdu přes řeku, protrhla hráz. Jdu přes vodu. V botách nemám díry, a přesto mi do nich teče. Cítím přece, jak mokré mám nohy. Šel od západu na východ přes celé centrum. Jelo za ním nějaké auto? Na začátku. Když vyšel z domu. Šel přes kanál. Viděl auto na Allén, byl si tím naprosto jist. U sochy odbočil do jedné z uliček. Když se vrátil, auto bylo pryč. Idioti jedni. Ale nemá smysl o tom přemýšlet, bylo by to jen plýtvání energií. Kráčel dál podél tmavých budov pod starým univerzitním komplexem. Jednou, před spoustou let, do něj vcházel plný naděje. Tak strašně se při studiu snažil. Pane na nebi, takové plýtvání energií. Pistole v kapse mu připadala hned lehčí, když na ni myslel. Cestou na ni myslel celou dobu. A na muže, kterého s ní zastřelí. Včera ho spatřil poprvé. Jeho obličej. Je skoro mrtvý, stejně jako já. Jsem mrtvý muž, který kráčí ulicemi. Ve Spojených státech říkají dead man walking. Jsem na cestě k popravě někoho jiného. Ale je to i má poprava. Poprava kata, už brzy. Brzy se to stane. Plýt-vá-ní e-ner-gi-í. Znovu mu tahle dvě slova naskočila v hlavě. Skoro je vyslovil nahlas; kdyby ho někdo potkal, mohl by to slyšet. Ale nikoho nepotkal. Déšť zesílil. Teď stojí před domovními dveřmi. Otočil se, auto tam nebylo. Nebo lépe řečeno: nikde ho neviděl. Je tady, určitě je tady. Pohlédl na fasádu. Ve většině oken se svítilo. Ve třetím patře taky. Byt měl balkon. Včera ho viděl. Muž stál na svém balkoně s pohledem upřeným do dálky, nad střechy domů. Spatřil vlastní ruku. Zadala kód, který od nich dostal včera. Nejenom kód. Dveře zabzučely jako malý roj včel. Opřel se do dveří.

Bergenhem stál u prázdného auta. Motor už dlouho běžel na volnoběh. Pokud to trvá déle než minutu, znamená to v Göteborgu porušení pravidel silničního provozu. Bergenhem si natáhl rukavice, předklonil se a vypnul motor. V zámku zapalování nebyl zastrčen svazek klíčů, ale jen jeden klíč. Bergenhem se otočil jižním směrem a spatřil blikající maják policejního vozu, které právě zastavilo. Mísil se s modro-rudým nebem. Slyšel táhlou sirénu jako na pozdrav. Zapnul kapesní svítilnu a prohlížel si vnitřek vozu. Sedadla byla potažena světle béžovou kůží. V opěradle sedadla pro spolujezdce objevil díru. Vypadala jako díra po výstřelu. Předklonil se víc dopředu a namířil svítilnou před sebe. V autě se něco zablýsklo. Byla to kulka, kulka z pistole nebo z revolveru. Měkké polstrování ji zachytilo, kulka vypadala celkem nepoškozeně, no jasně, k čertu, je to kulka. Ještě jednou si na všechno posvítil, další díru však nenašel. Pak vycouval z auta a zavolal na ústřednu.

Přišli lidé z útvaru zajišťování stop. Erika Djurbergová fotografovala. Blesk už teď neměl žádnou sílu. Po moři a pevnině se sápalo svítání. Kolega Eriky Djurbergové si prohlédl auto a teď prozkoumával okolí. Místo nálezu je stejně důležité jako objekt. Proč právě zde? Proč ne támhle? Proč na mostě? Proč ne na pevnině?

„Nikde jsem si nevšiml krve,“ řekl Bergenhem.

Lars Östensson neodpověděl.

„Ale někdo střílel,“ pokračoval Bergenhem.

„To vidím,“ řekl Östensson a vzhlédl. „Mohla by to být devítka.“

Bergenhem přikývl.

„Ale jestli budeme mít štěstí, může to být něco méně obvyklého,“ namítl Östensson. „To se dozvíme na expertize.“

Vyžádal si odtahové vozidlo, které mělo auto dopravit na expertizu do Mölndal.

„Už jste zjistil majitele?“ chtěl vědět Östensson.

„Ne.“

Bergenhem zavolal do registru vozidel ihned poté, co vystoupil z vlastního auta. Jako majitel byl registrován Roger Edwards, Eckragatan 44, Västra Frölunda. Eckragatan, to bylo v městské čtvrti Långedrag, o kousek dál na západ. Bergenhem tuhle část města viděl z místa, kde stál, ale neuměl si ji představit. Viděl před sebou Novou loděnici a Stora Billingen, základnu válečného námořnictva u Hästevik, ulici Tängudden a celou čtvrť Långedrag.

Bergenhem přistoupil blíž k zábradlí a pohlédl dolů. Bylo to děsivě vysoko. Hlubina. Od západu se blížila modro-bílá loď. Patřila říční policii z Nové loděnice. Jestli je tam dole mrtvé tělo, najdou ho. Bude to Roger Edwards? Nakonec až příliš unavený životem. Snažil se zastřelit, ale ruka se mu příšerně třásla, a tak si vybral jistější východisko?

„To auto není hlášeno jako ukradené,“ řekl Bergenhem.

Viděl, jak se fotoaparát Eriky Djurbergové blýská. Stála několik metrů od něj a vypadalo to, že právě fotografuje policejní loď pod sebou a ranní svítání nad göteborským vjezdem do přístavu. Za nimi na východě vycházelo slunce. Východ slunce fotila určitě taky. Strávili spolu několik deštivých týdnů. Začátek podzimu. Prolog, po němž následovalo pro změnu šest měsíců temnoty. To může mnoho lidí přivést k tomu, že se vrhnou volným pádem přes zábradlí na betonovou hladinu řeky.

„Pojedu do Eckran,“ pronesl Bergenhem do prázdna.

Před tunelem Gnistängstunneln zatím nebyla dopravní zácpa. Bergenhem sjel ze západního obchvatu a pokračoval po Torgny Segerstedtsgatan. Mlha se před ním táhla jako kouř a mísila se s ranním svítáním. Kostel Älvsborgs kyrka se vypínal k šedivému nebi jako pyj. Bergenhem měl najednou překvapivou sexuální fantazii: pohlavní styk. Odsunul myšlenku stranou, podal si ze sedadla spolujezdce CD a zasunul do přehrávače. Opojný hlas Lucindy Williamsové se ptal, jestli je alright. „Are you alright?“ Ne, není alright. V zatáčce u Hinsholmen se naproti němu řítila první dnešní tramvaj takovou rychlostí, jako by byla poslední v tento den nebo poslední v jeho životě. Bergenhem byl nepozorný. Před Henkes Bar & Kök zakolísal a vůz dostal pod kontrolu až na křižovatce na starou ulici Långedragsvägen. Na Palmsundsgatan odbočil doprava a pokračoval dál k Eckragatan.

Číslo 44 byla novostavba ve stylu Willa Nordic. Přímé linie, bílá omítka, červené a modré detaily, několik kulatých oken, venkovní bazén. V jasu ranního svítání barvy vystupovaly o to víc. Bergenhem vystoupil z auta a udělal několik kroků ke dveřím. Pozemek byl malý. Ve čtvrti Långedrag nejsou k dispozici velké pozemky, na nichž by se daly stavět nové domy, vlastně tady nejsou vůbec žádné pozemky. Edwards musel mít štěstí a spoustu peněz. Dveře byly modré a měly kulaté okénko. Možná je Edwardovo štěstí u konce, možná se teď vznáší v těžkých vodách řeky. Možná to tak chtěl a nebylo to pro něj neštěstí.

Bergenhem stiskl zvonek. Slyšel, jak se zvuk rozléhá v domě. Zkusil to ještě jednou a naslouchal doznívajícím tónům. Dům vypadal stejně opuštěně jako auto na visutém mostě Älvsborgsbron. Uvnitř se nerozsvítilo. Bergenhem neviděl žádné sousedy. Eckragatan spí, celá čtvrť Långedrag spí. Místní jsou ještě v postelích. Bergenhem ležel v posteli tak dlouho, jak jen to šlo. Pak vstal, sedl do auta a odjel z Torslanda do města. Martina za ním nepřišla do kuchyně, kde chvíli seděl. Nešla za ním a nemávala mu, když vyjížděl od řadového domku. Neodváží se, pomyslel si, když se díval do zpětného zrcátka.

V tomhle domě vládlo naprosté ticho. Bergenhem se vrátil do auta. Nebyl unavený. Nastartoval a vyrazil směrem na východ. Po několika stovkách metrů minul muže, který kráčel po protějším chodníku západním směrem. Měl hlavu skloněnou a snažil se nedívat Bergenhemovi do očí. To rozhodlo. Bergenhem zastavil a vystoupil. Muž kráčel dál, aniž by se otočil. Bergenhem měl chuť na muže zavolat, ale neudělal to. Muž přešel přes cestu. Teď se otočil. Bergenhem se zastavil a zvedl ruku na pozdrav. Muž se dal do běhu. Utíkal kolem Edwardsova domu, pokračoval dál směrem ke škole ve čtvrti Långedrag a zmizel za nejvyšší budovou školy, ještě než na něj Bergenhem stačil zavolat. A co by měl zavolat? Jeho jméno? Edwardsovo jméno? Bergenhem skočil do auta, najel před garáž naproti, zařadil zpátečku a vyrazil za prchajícím. Viděl ho na Saltholmsvägen. Muž zpomalil, jako by byl útěk nesmyslný. Zabočil k rugbyovému hřišti. Nad Hinsholmskilen se objevil jasný pruh světla. Muž se blížil k přístavu pro plachetnice. Obrys postavy na pozadí ranního slunce. Bergenhem opět vyskočil z auta a nasál vůni soli a chaluh.

„Hej!“ zavolal.

Muž nezareagoval a ani se neotočil.

„Hej, počkejte!“ vykřikl Bergenhem a rozběhl se.

Muž kráčel po stezce podél vody. Pak se otočil, podíval se na Bergenhema a vzal nohy na ramena.

„Zastavte! Edwardsi! Rogere Edwardsi! Stůjte, tady policie!“

Muž se neotočil, běžel dál podél plachetnic, které někdo nedávno vytáhl na břeh. Sezona skončila. Některé se ještě pohupovaly na vodě. Bergenhem viděl mužovy nohy mezi kýly. Teď se zastavily. Bergenhem obešel velkou plachetnici, za kterou neznámý stál. Zvedl ruce, jako by se chtěl vzdát. Proč by se vzdával? Bergenhem zastavil těsně před ním. Muž na něj hleděl se směsicí strachu a agrese v očích. Oba prudce dýchali. Bergenhem vytáhl služební průkaz.

„Bergenhem,“ zahekal. „Policie.“

„Co… co se děje?“ Muž civěl na průkaz.

„Roger Edwards?“ zeptal se ho Bergenhem. „Jste Roger Edwards?“

Muž jako by váhal, zdálo se, jako by zapomněl, jak se vlastně jmenuje.

„Jde o jedno auto,“ pokračoval Bergenhem. „O auto Rogera Edwardse.“

Muž přikývl.

„Jste Edwards?“

„Ano. Co je s autem? Našli jste ho?“

„Jestli jsme ho našli? Jak to myslíte?“

„Včera mi ho někdo ukradl.“

„Proč jste to neohlásil?“

„Ještě jsem se k tomu nedostal.“

Když to Edwards říkal, nedíval se na Bergenhema. Samozřejmě to byla prachsprostá lež.

„Proč bych vám to jako měl věřit?“ namítl Bergenhem.

„Kde jste to auto našli?“

„Kde vám ho ukradli?“

„No… v Käringberget. Před supermarketem.“

„A kdy?“

„Včera večer, vždyť jsem vám to už říkal. Pozdě večer, krátce před desátou. V deset zavírají. Měl jsem naspěch, rychle jsem šel dovnitř a nakoupil jsem, a když jsem se vrátil, auto bylo fuč.“

„Bylo zamknuté?“ zeptal se Bergenhem.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Jak jsem říkal, měl jsem naspěch. Zaparkoval jsem přímo před vchodem. Koho by napadlo, že mi auto šlohnou zrovna tam?“

„A proč ne?“

„Tady se přece takové věci nestávají, ne? V téhle čtvrti bydlí jen lidé, kteří žijí podle zákona.“

„Tak to musel být někdo z jiné čtvrti.“

„No… asi jo.“

„Kde jsou klíče?“

„Obávám se, že zůstaly v zapalování.“

„Co jste si koupil?“

„Cože?“

„Co jste si v supermarketu koupil?“

„Cigarety.“

„Dobře. A když jste vyšel ven, auto bylo pryč. Co jste udělal?“

„Šel jsem domů.“

„Vy jste šel domů? Někdo vám ukradne před nosem lexus, a vy si klidně jdete domů?“

„Pospíchal jsem.“

„Z jakého důvodu?“

„To je moje věc.“

„Tak to určitě není jenom vaše věc,“ opáčil Bergenhem.

„O co vlastně jde?“ zeptal se Edwards. „No dobrá, nenahlásil jsem krádež. Chtěl jsem to udělat dnes ráno. Kde je moje auto?“

Bergenhem chvíli přemýšlel. Nad hlavami jim zvědavě kroužili racci. Jak tohle skončí? Bergenhem pohlédl na hodinky.

„Teď už nejspíš na expertize u policie,“ řekl.

„Proč?“

„Ve vašem autě se střílelo.“

„Střílelo?“

Bergenhem neodpověděl.

„Ale já jsem to nebyl,“ řekl Edwards.

2

Komisař Erik Winter stál ve své kanceláři u okna s výhledem na řeku Fattighusån. Věděl, že tam je, ale v temnotě ji neviděl. Dešťové kapky na okenní tabuli zbarvil večer každou jinak – jako perlový náhrdelník. Možná by se to dalo označit i za hezké. Měl na sobě plášť do deště a byl na odchodu do tmy. Jediné, co ho drželo uvnitř, byly myšlenky na některé ze záležitostí, které ležely ve dvou nízkých hromádkách papírů na psacím stole. V jednom případě šlo o auto, které bylo nalezeno na Älvsborgsbron s dírou po vstřelu na sedadle pro spolujezdce, v druhém pak o podezřelé aktivity v části Göteborgu tvořené ostrovem Hisingen, které nejspíš souvisejí s obchodováním s drogami. Oddělení kriminální policie zkrátka nemůže naložit všechno na bedra protidrogovému oddělení.

Zazvonil mu telefon. Winter došel ke stolu a zvedl sluchátko. „Slyším.“

Byl si dobře vědom vlastního odmítavého tónu. Samotnému se mu to nelíbilo.

„Nejspíš bych ti měla zavolat někdy jindy,“ pronesl hlas na druhé straně vedení.

„Omlouvám se, Angelo, myslel jsem, že je to někdo jiný.“

„A kdo?“

„Některý z kolegů se špatnými novinkami, které by mi zabránily v odchodu domů.“

„Dělám pravý opak, Eriku.“

„Díky.“

„Teď můžeš jít bez obav domů.“

„Ale to je přece dobrá zpráva.“

„Je to trošku později, než jsem si myslela.“

„Lilly už spí?“

„Za chvíli půjde do postele.“

„Vyřiď jí, že jsem dělal, co jsem mohl.“

„Určitě to pochopí.“

„A zítra budu vstávat s kohoutem.“

„S jakým kohoutem?“

„To je jedno švédské přísloví, Angelo.“

„Aha. V Německu se totiž vstává se slepicemi.“

„Vstanu s kohoutem, i když je celý týden sobota.“

„Přesně to dnes taky řekla Elsa. Nejspíš si tu písničku zpívali ve školce. Celý týden sobota.“

Angela vyrostla v Lipsku a v Berlíně, než se rodině Hoffmannových podařilo uprchnout na západ, do svobody. Tehdy byla Angela ještě malá holka. Dnes je z ní stále ještě relativně mladá všeobecná lékařka v univerzitní nemocnici Sahlgrenska Universitetssjukhuset. Winter je všeobecný praktikující komisař u Zemské kriminální policie v Göteborgu, na komisaře sice stále ještě poměrně mladý, ale policistou je už devatenáct let. Brzy oslaví dvacáté výročí, nebude mu ještě ani padesát. Jubileum, oslava. Skutečně, život mu připadal, jako by byla celý týden sobota.

Winter to vzal domů přes Heden. Večerní soumrak byl ten tam, vsáknul se do štěrku a zalehla jej tma. Na hřišti hrálo amatérské družstvo ve slabém osvětlení fotbal. Po několika vteřinách utichly výkřiky. Winter byl v mládí dobrý záložník, mohl udělat skvělou kariéru, kdyby si koncem sedmdesátých let při zápasu na stadionu Slottskogsvallen vážně nezranil čéšku. O rok později si musel fotbalový klub Sandarna BK najít jiného muže se slibnou budoucností. Už si tolik nevěřil, i když hrál s partou z odboru, než se Halders jednoho krásného dne postaral o jeho vyhazov tím, že víceméně ušlapal rozhodčího. Jednoho krásného večera, jako je tento. Nebe se po příchodu tmy prosvětlilo a město dostalo namodralý lesklý nádech, který se hodí k tomuhle ročnímu období. Ze severozápadu přicházel čerstvý vítr a nebe si těsněji přitáhlo kabát. Když zahnul ze Södra vägen do Vasagatan a pak přešel Avenyn, vítr mu foukal stále ještě do tváře. Na krytých zastávkách naproti novinovému stánku postávali lidé a čekali na autobusy a tramvaje, k domu mu zbývalo už jen sedm set metrů.

Druhou botu mu stáhla Elsa.

„Díky, moje služebná.“

„Nejsem tvoje služebná.“

„A co jsi?“

„Já jsem královna.“ Elsa nechala botu dopadnout na dřevěnou podlahu.

„Tiše, ať nevzbudíš sestřičku. Nevzbuď naši princeznu.“

„Ale vždyť ona spí pořád.“

„Já jsem ale slyšel něco jiného.“

„Je to malý sedmispáč, tati.“

Winter zvedl paži a podíval se na náramkové hodinky.

„To je pravda. Je přesně sedm.“

„Ha, ha, ha.“

„Když jsi královna, tak si myslím, že bys mi měla donést něco k pití. Já se mezitím posadím do salonu.“

„Co je salon?“

„Náš obývák, ale vznešené rodiny mu říkají salon.“

„Ale my jsme přece nikdy předtím salon neříkali.“

„Že ne?“

„Ne. Takže nejsme vznešená rodina?“

„To víš, že jsme vznešená rodina, andílku. Jedna z nejvznešenějších.“

„Nejsme ta úplně nejvznešenější?“

Winter zaslechl krátký smích. Vzhlédl.

„Jak se z toho chceš vylízat tentokrát?“ Angela se usmívala. „Jak vznešení podle tebe jsme, Eriku?“

„Stejně vznešení jako všichni ostatní, kteří jsou taky vznešení.“ Napřímil se. „Mohla by mi jedna z královen donést něco vznešeného k pití? Mám příšernou žízeň. Sejdeme se za chvíli v salonu.“

Bergenhem si všiml, že sedí na židli ve své kanceláři. Pamatuje si, že jel přes Älvsborgsbron a dál do města, ale pak už si nevybavuje zhola nic. Jako by se mu vypnul mozek, když projížděl centrem, zaparkoval před prezídiem a vyšel po schodech do kanceláře. Bezvědomě, jako by měl celkový výpadek. Pane na nebi, ty víš, že to nebylo poprvé. Klidně mohl přejet nějakého chudáka. Mám snad něco s hlavou? Ta rána, kterou jsem dostal do hlavy před deseti, možná třinácti lety. Jo, před třinácti. To není moc dobré číslo. Mysleli si, že jsem mrtvý. Možná jsem na chvíli mrtvý byl. Ale neobětoval jsem se, tehdy ne. Byla to hloupost. Nebo něco jiného. Včera jsem jel přes most a našel jsem to auto. Na to si vzpomínám. Na Rogera Edwardse si taky pamatuji. Neskočil z mostu, neoznámil krádež auta. A tvrdil, že to nestřílel on. Zůstává spousta otázek.

Z úvah o životě a smrti, naději, zoufalství a hlouposti ho vytrhl telefon na stole.

Zvedl sluchátko, aniž by se představil, a poslouchal vzrušený hlas.

„Sem ne,“ řekl jen. „Tady ne.“

Malá královnička mu přinesla skleničku whisky. Nesla ji, jako by to byla konvice ze zlata, což taky byla, alespoň to tak vypadalo.

„Jak to můžeš pít, tati. Fuj.“

Ucítil vůni vřesu, rašeliny, moře a nebe.

„To bych ti musel vyprávět jeden moc dlouhý příběh, myško.“

„Tak vyprávěj.“

Napil se. Chutnalo to skoro tak, jak to vonělo.

„Povídej, tati.“

„Před dávnými časy žili v jeskyni u moře v jedné zemi, která se jmenuje Skotsko, starý muž a stará žena.“

Elsa se usmívala. Tenhle příběh už slyšela mockrát, přinejmenším v několika verzích. Winter si nevzpomínal, kolik verzí už jí za ta léta povyprávěl.

„Jmenovali se MacGregorovi,“ pokračoval.

„To znamená syn,“ řekla Elsa. „Mac je syn.“

„Přesně tak.“

„Stejně jako když se někdo jmenuje Eriksson. Erikův syn.“

„Správně.“

„Tak to bych si mohla taky říkat Eriksson, až vyrostu.“

„Když budeš chtít.“

„Ale vždyť já nejsem syn! Já jsem dcera, takže bych se musela jmenovat Eriksdotter.“

Winter přikývl.

„Ale to bych se pak nemohla jmenovat Winterová.“

„Ne, ale to by byla přece jenom škoda, nemyslíš?“

„Odkud je, tati? Kde se vzalo naše příjmení?“

„Přesně to nevím, myško. Tvůj dědeček se jmenoval Winter, a proto se i teta Lotta a já jmenujeme Winterovi.“

„Winter jako zima?“

„Jasně.“

„Ale když jsem své příjmení napsala na tabuli, učitelka říkala, že jsem to napsala špatně. Winter se ve švédštině píše s jednoduchým v.“

„S w se to píše i v angličtině,“ namítl Winter. „V Göteborgu žijí lidé s anglickými jmény. Dříve sem za prací přicházela spousta lidí ze Skotska a Anglie. A jejich jména se zachovala.“

„Takže odtud možná pocházíme taky,“ uvažovala Elsa.

„Možná.“

„Třeba jsme ze Skotska.“

„Možná je to tak.“

„Nemůžeme to zjistit?“

„Asi by to šlo.“

„Máma je z Německa. A ty jsi možná ze Skotska. To je super.“

„Opravdu to řekla?“

„Yes.“

„Tohle slovo už jsem pěkně dávno neslyšela. Myslela jsem, že je out.“

„Všechno se zase vrací.“

„Možná se brzy stane něco skvělého,“ řekla Angela.

„Proč bychom na to měli čekat? Můžeme přece něco skvělého podniknout.“

„Jako například co?“

„Třeba vyrazit na nějakou cestu. Co říkáš na Skotsko?“

„Vždyť jsme tam byli nedávno, Eriku. A nedopadlo to zrovna nejlépe. Nechci už na to myslet.“

„Teď by šlo fakt jenom o dovolenou. Samozřejmě s dětmi. Elsa chce vidět tu jeskyni, kde staří MacGregorovi začali s výrobou whisky. Než přišla zlá čarodějnice a snažila se všechno zničit.“

„Jenže se jí to nepovedlo.“

„Naštěstí ne. Byla zlá, ale ne zrovna moc chytrá. Elsa tvrdila, že nemůže být tak zlá.“

„A kde ta jeskyně vlastně je? Nikdy jsem to nepochopila.“

„Na západním pobřeží, Mallaig, nedaleko Skye. Dost těžko se to vysvětluje. Je třeba tam zajet a na jeskyni se podívat.“

„Tak fajn.“

„Pojeďme tam na jaře, vezmeme to přes Londýn.“

„Prima.“

„Mimochodem, už je to delší dobu, co jsem naposledy mluvil se Stevem.“

„Ráda se s nimi zase sejdu,“ poznamenala Angela. „Taky je to pěkně dávno, co jsem se naposledy viděla se Susan.“

„Tak to spácháme.“

„Ale trápí mě klinika.“

Angele znovu nabídla práci klinika v Marbella poté, co strávili poslední zimní půlrok na Costa del Sol. Nabídka to byla lákavá. Mohlo by se z toho vyklubat víc než jen občasná pracovní příležitost.

„Já nevím,“ řekl Winter. „Připadá mi, jako bychom se pak museli rozhodnout, jestli tam nezůstat navždy.“

„Já taky nevím,“ přitakala Angela.

„Ještě jsem tady neskončil.“

Angela mlčela.

„Kladeš si otázku, s čím jsem tady ještě neskončil?“ Winter se krátce napil.

„Nic jsem neříkala.“

„Ale ráda bys to věděla.“

„Možná to chceš vědět ty sám, Eriku.“

„Myslíš, že se ptám sám sebe, jestli jsem hotov?“

„Ne, ty se ptáš, s čím nejsi hotov.“

„Je to snad nějaký německý detail, kterému nerozumím?“

„Nesnaž se vyhýbat odpovědi.“

„Ale to já přece vůbec nedělám.“

Jenže přesně tohle dělal. S čím ještě není hotov? Se smrtí jednoho člověka a krátce nato s novým případem vraždy? S dalším vrahem, dalšími oběťmi, pozůstalými, novými pravdami, které přistávají na hromadě starých pravd? Staré hrůzy vypadají jako nové, stejně jako připadá alkoholikovi staré opíjení jako nové.

Možná to měl v krvi, jež mu už žílami protéká pomaleji, ale brzy znovu nabere sílu. Jakoby se napájel z hrůz, které se zanedlouho zase objeví. Všechno se vrací. Zločiny v Göteborgu nikdy nepřestanou. Budou se opakovat, a přesto nebude nic stejné jako dřív. Využívá vlastní zkušenosti, byť jen částečně. Pak bude zase všechno nové. Bude sám, krev mu bude hlasitě pulsovat v těle, a přesně tak to má být. Ne, ještě s tím není hotov.

„Proč by někdo nechával auto na Älvsborgsbron a pak vzal roha?“ divil se.

„Já bych to neudělala,“ odpověděla Angela.

„Ale někdo to udělal a nechal tam to auto stát.“

„Vy nevíte, kdo to byl?“

„Víme jen, komu vůz patří. Ale jeho majitel tvrdí, že mu auto někdo ukradl.“

„A ty mu nevěříš?“

„Já nevěřím vůbec ničemu. Jen jsem si přečetl zprávu. Bergenhem jel náhodou kolem a objevil to auto.“

„Nepovídej.“

„Lars nebyl ve službě. Jel kolem, viděl na mostě prázdné auto a ohlásil to.“

„On nebyl ve službě?“

„Ne, prostě jen v noci někam jel.“

„To nezní moc dobře.“

„To ne.“

„Jak je na tom?“

„Nemám tušení, Angelo. Vyhýbá se mi.“

„Mluvil jsi s ním?“

„Zatím ne.“

„Měl by sis s ním promluvit.“

„Udělám to.“

„To opravdu nezní moc dobře.“

Winter neodpověděl. Přestavil si auto, most a stmívání a uprostřed toho všeho Larse. Scéna jako z hororu.

Minulost je jako kabát, který vám tíží ramena. Musíte ho nosit za každého počasí. Nezáleží na tom, jakým způsobem dostanete strach. Můžete si ho nahnat sám, nebo může vycházet z někoho jiného. Dobrý Bože, nic se nedá vrátit. Dobro patří jednou provždy minulosti. Jak si jen kdy mohl myslet opak? Tahle myšlenka s ním smýkala sem a tam. Voda. Vyhýbal se jakémukoli hromadění vody. Jedna věc je, když voda teče z kohoutku, ale něco zcela jiného je, když se hromadí v kaluži, tišině, jezeře, bazénu nebo rybníku… Pod hladinou číhá smrt, číhá tam neustále. Je součástí jeho vzpomínek. Ne, smrt nepatří do minulosti, smrt je všudypřítomná. Ví, co udělal. A není jediný. Teď existují lidé, kteří vědí víc než on. Odkud asi? Jedno mu bylo jasné: Může to být jenom horší, dokonce i pro mrtvé. Hrozná představa.

Bertil Ringmar seděl na židli v obývacím pokoji a přemýšlel, zda nezajde do kuchyně a neudělá si tam chleba s máslem a játrovou paštikou a případně ještě slaninu se žampiony. Mohl by si k tomu dát pivko. Možná by se pak cítil líp. Jo, určitě mu pak bude líp. Vstal, šel do kuchyně a namazal si chléb, usmažil si slaninu se žampiony. U kuchyňského stolu si nalil kapánek mimořádné kořalky ze Schonen, kterou si podal z mrazáku. Láhev byla orosená a kořalka byla hustá jako sirup. V tu chvíli se cítil božsky. Dojedl a otevřel si ještě jednu láhev piva a pak se posadil do křesla v obývacím pokoji. Pil a díval se na zahradu. Mohl by tady sedět a dívat se do zahrady klidně pětadvacet let. V poslední době to dělá čím dál častěji. V duchu si kladl otázku, čím to může být. Je to stejná stará zahrada, a kromě toho to není žádná opravdová zahrada, ale spíš kousek trávy a štěrku, křoví a stromy, které rostou kolem jeho dřevěného domku. Stále stejný dřevěný domek. Stejný starý Ringmar. Ne, k čertu, okamžitě s tím přestaň, Bertile. Ještě skoro deset let strávíš na tomhle skvělém oddělení. Ještě máš před sebou velké věci. Velké zločiny. Děsivé zážitky. Napětí. Drama. Zkrátka a dobře: action. To je víc, než o čem sní devadesát osm procent populace, správná action. Něco takového můžeme zažívat jen my a zločinci. To je náš svět. Zatraceně, o co všechno vlastně zbytek světa přichází? Tímhle způsobem člověk zůstává mladý. Fyzický trénink je součástí téhle práce, je povinný. Kam až by mi jinak sahalo břicho? Nejspíš by mi už vyčuhovalo do zahrady. Brzy oslavím šedesátku. Možná bych už měl být mrtvý nebo bych měl umírat – vzhledem ke svým stravovacím a pitným návykům. Vstal. Za křovím se něco hýbalo, nejspíš ten zatracený soused, který si připravuje neonové osvětlení na Vánoce. Vždyť už zbývají jen tři měsíce. Všechno, co ten chlápek vlastní, ověší světélky. Půl podzimu a celou zimu trpěl Ringmar poruchami spánku. Mluvil s ním, ale k ničemu to nebylo. Křičel, ale to taky nepomohlo. Oznámil to na úřadě, nebo jak se tomu teď říká, jenže v téhle zasrané společnosti si nikdo nechce s nikým nic začínat, zatraceně. Když se chováte klidně, nemůžou vás kritizovat. Bylo lepší nedělat vůbec nic. Zvažoval, jestli mu neudělá zkrat, ale bylo by to příliš okaté. Šel do kuchyně a vytáhl z mrazáku láhev s kořalkou, když mu na pracovní desce zazvonil telefon.

„Prosím.“

„Haló?“ zaslechl něčí hlas. Zněl z velké dálky.

„No prosím, tady je Bertil Ringmar.“

Ve vedení zavládlo ticho.

„Haló,“ zopakoval Ringmar.

Ticho.

Zaslechl tiché zaklapnutí, když někdo na druhém konci zavěsil.

Díval se z okna přímo do sousedovy kuchyně. Když zavěšoval, spatřil siluetu. Náhoda? Ne. Tomu idiotovi neonový teror nestačí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

PRVNÍ ČÁST

1

2

DRUHÁ ČÁST

TŘETÍ ČÁST

ČTVRTÁ ČÁST