ZAEON

S nevôľou som spomínal na Soran a naše rozlúčenie. Netušiac, že čakám len na to, kedy zaspí, civela na papier, kam som jej napísal niektoré z mojich skrýš. To som nevedel, že jej potrvá do noci, kým sa ich naučí naspamäť. Stálo ma všetko sebaovládanie, aby som predstieral spánok a vyhol sa jej roztrpčenému úsmevu a márnym pokusom o dojemnú rozlúčku. Nikdy som tú tortúru lúčenia nemusel podstupovať a tú noc som bol za to naozaj rád. Počkal som, kým zaspala, a opustil stohy slamy a sena, na ktorých sme ležali v humne uprostred zasnežených polí.

Najbližšie týždne svojho života som vyplnil hľadaním čarodejníka menom Rutherford. Nebolo mi po vôli, že jeho ďalší osud sa spájal s krvnou prísahou, ktorú som mal ukrytú pod cípmi tmavého plášťa. Bola to mocná zbraň, z ktorej by sa každý normálny jedinec tešil. Ale ja som dobre vedel, aké je to nemať na výber a žiť v područí cudzích rozhodnutí. Na druhej strane do tejto šlamastiky sa dostal sám, čo z neho robilo väčšieho idiota, než som bol kedy ja.

Hoci som ho v Eclese nenašiel, dozvedel som sa dosť na to, aby som ho nájsť ani nechcel. Všetko, čo mi miestni prezradili – zo zásady, nie nezištne –, by sa dalo zhrnúť do jednej ucelenej predstavy. Povahu čarodejníka zväčša vykreslili rôznymi obmenami vyjadrenia: chorý zmrd, bodaj by zdochol aj s jeho dlhými prstami napchatými do krku, z ktorého by mu vytieklo všetko víno, za ktoré nezaplatil. Najistejšie a, žiaľ, aj najdôveryhodnejšie správy o jeho pohybe ponúkali krčmy a hostince. Chodiac od jedného k druhému som sa zanedlho ocitol v malej dedine Bolca, usadený oproti brunátnemu päťdesiatnikovi s pupkom, ktorý mu pretekal cez okraj mastnotou prežraných nohavíc.

„Grrrr,“ odgrgol si, až mu z úst vyleteli sliny, ktoré si otrel chrbtom mäsitej dlane. Znovu si prerátal mince v ľavej ruke a spokojne sa usmial.

„Poznám ho. Toho chlapíka, čo hľadáš. Vypil tu dva sudy vína a tri rozbil naliaty ako starý cap. Chumaj sprostý! A potom sa vyparil.“

Naklonil sa bližšie ku mne a šeptom dodal: „Ozaj sa vyparil, hoc mi to nikto neverí. Ale ja som toho večera nevydrúľal viac ako štyri džbánky piva.“

S vážnou tvárou sa oprel o stenu a pozeral na mňa, čakajúc, že mu dám za pravdu.

„Jeho dlh som ti splatil, tak hovor, čo vieš.“

„Pravda, pravda.“

Spokojne sa potľapkal po kabáte, kam si ukryl mince.

„Prišiel na začiatku zimy. Na deň osláv mlčania mŕtvych. Všimol som si ho tuná už po tretí rok. Dožral sa, obgrcal chodníky, ošťal chalupy a svoju púť zakončil pri starom hrobe, čo je pod gaštanom. Počul som báchorky, že je tam pochovaná akási striga, ktorú chodí oplakávať, a on že je tiež strigôň.“

Odpil si poriadny dúšok mútneho piva a pozrel na mňa. Bolo mu jasné, že takýmto rozprávkam neverím a dal sa do vysvetľovania.

„Nuž ale tak to chodí na takýchto lazoch. Ľudia si všeličo vymyslia, aby sa po večeroch zabavili. Moja stará mať, nech je jej zem ľahká, bola vedma. O všeckom vedela a o žiadnom strigôňovi neprevravela ani slovka. Vraj je tam pochované krásne dievča, čo zomrelo na mor junákovi v náručí. A každý, kto trpí nešťastnou láskou, chodí sa na ten hrob vyplakávať.“

Znovu na mňa pozrel, netušiac, že táto báchorka je ešte väčšia hlúposť než tá prvá.

„No ale ja neverím ani tomu! Nemyslite si, že som dajaký idiot! Nepadol som na hlavu ani ma krava do nej nekopla ako poniektorých v dedine. Nie. Bol to len ožran, čo tadiaľto prešiel, tak ako aj po minulé roky. Lebo každý z nás má svoju púť. Robiť musí, aby mal čo žrať a za čo žiť. Bude to dajaký obchodník, čo sa mu nedarí. Lebo handry mal honosné, ale ošumelé, nezaopatrené ženskou rukou.“

„A ďalej? Vrav, čo vieš, lebo nič z toho nestálo za desať tribaských puncí,“ veľavravne som si odhrnul plášť a ruku položil na hlavicu meča.

„Nie, nie, pane,“ dvihol ruky vedľa hlavy, akoby sa na bojisku vzdával nepriateľovi, „ja nie som žiadny oplan, zlodej ani chvastúň. Ozaj viem, kde je. Vo väznici. Tuto neďaleko v Užbarci. Ožratý natiahol tamojšiemu správcovi, ale až potom, ako ho obral v kartách a vyváľal v sene jeho ženu. Viete, ako to myslím, roztiahol jej nohy a ona vraj radostne kvičala na celé mesto, že jej chlap to tak dobre nevie!“

Rehotal sa z celého hrdla a z úst plných skazených zubov do všetkých strán lietali sliny. „Všetci o tom hovoria! Takú hanbu mu veru ešte nikdá nikdo neporobil. A to jeho ženu vyváľal v sene už kde kto. Nepotrvá dlho a odvisne alebo ho napichnú na kôl. Alebo mu odrežú vajcia aj s vtákom. Celá dedina sa chystá pozrieť na to divadlo. Už sa handrkujú, kto zostane doma, nešťastník, statky zaopatriť.“

„Kedy bude poprava?“

„O dva dni. Tak vraveli páni strážci z väznice. Dobre to viem, lebo jeden z nich si zobral za ženu moju sestru a on by ma neokabátil. Na môj dušu, takúto zábavu sme tu už dlho nemali.“

Užbarec bolo malé mesto vzdialené sotva deň cesty od Bolce. Pre ľudí. Pre mňa to znamenalo, že ak vyrazím po zotmení, budem tam prv, než stráže zaľahnú. Ťažko mi bolo súdiť, kto v tej väznici vlastne hnije. Čarodejník by sa odtiaľ poľahky dostal, ale hlavne by sa nikdy nenechal zatvoriť. Hoci... Pri Rutherfordovi bolo tých „hoci“ na môj vkus akosi priveľa. A tak som, skôr než na zvonici v Užbarci odbila polnoc, stál po členky v blate plnom výkalov, ktoré tam z drevených vedier vylieval ožratý dozorca. Očividne dnes prehral v  stávke s ostatnými, lebo kým s nakrčeným nosom vylieval honosný obsah, ďalší dvaja stáli opretí o vráta a hlasno ho povzbudzovali.

„Tak čo, Joštín? Dobre je? Pozdáva sa ti tvoja robota? Teraz si mocný chlapisko. Taký, čo strach vzbudzuje! Ej, o tomto sa budú šíriť chýry až do Lotrenu, že Joštín Mocný dva kýble sračiek naraz vynesie!“

Otočili sa na päte a zaliezli naspäť do vyhriatej drevenice.

„Anciáša vášho! Šak dočkajte! Príde aj na vás rad a potom sa budem smiať ja,“ zakričal za nimi Joštín, šmýkajúc sa doťapkal k domcu a tresol za sebou dvermi.

Vyzbrojení boli chatrne. Nemali prilbice ani krúžkovú košeľu. Ak aj nejakú vlastnili, zostala uložená kdesi v truhlici, aby ich neťažila. Honosne však nosili mestský erb, dve prepelice v lete, zobrazený na štítoch, ktoré pokojne odpočívali na zemi pri dverách. Toľko k ostrahe. Na druhej strane Užbarec mal sotva tristo obyvateľov. Všetci sa poznali a navzájom si boli rodina, čo sa začalo prejavovať na pokrivených sánkach a očiach, ktoré sa nepozerali tým istým smerom.

Cez špinavé okienko som nazrel do malej miestnosti, kde v ohnisku horelo pár brvien. Joštín, vysoký mladík so širokými ramenami a tupým pohľadom, sedel za stolom a pozorne si prezeral karty v ruke. Naproti nemu sa krčil starší dozorca s výrazom chamtivca a vedľa neho sedel muž v strednom veku, ktorého vlasy farbou pripomínali ošťatú slamu. Za chrbtami im civel tmavý priechod do ďalšej miestnosti. K tej s väzňami – aspoň tak som sa domnieval. A domnienky to boli chatrné. Nuž ale nebolo prečo otáľať, a tak som slušne zaklopal.

„Šľak aby ťa trafil, kto otravuje?“ odsunul sa od stola Joštín. Uistil som sa, že ma nemôžu vidieť a počkal na okraji dverí. Joštín vyšiel von a zmätene sa rozhliadal okolo seba, zatiaľ čo ja som sa prešmykol do smradu väznice.

„Há? Tak srandu si budú robiť! Šak dočkajte aj s vašimi materami! Svine malé zasraté,“ zanadával Joštín a znovu tresol dverami, ktorým hrozil rýchly skon.

Viac som si strážcov nevšímal a vybral sa do útrob drevenice, ktorá mala najlepšie dni už za sebou. Vošiel som do tmavého priechodu, za ktorým ma nečakalo nič než pár polien mokrého dreva a sklápacie dvere na zemi. Takže v podzemí, pomyslel som si. Majú tých väzňov uskladnených ako zemiaky v pivnici. Opatrne som nadvihol drevený poklop, napriek tomu zhrdzavené pánty slabo zaškrípali.

„Chlapi, nezdalo sa vám čosi?“ začul som Joštínov hlas z vedľajšej miestnosti.

„Ba! Zdá sa mi, že smrdíš viac než inokedy. Hraj,“ odvrkol Majster šťanka a tresol čímsi po stole.

Mohol som ich poľahky umlčať. Zlomiť im väzy. Odseknúť im hlavy, podrezať ich ako jahňatá. Nemali by šancu, ani hláska by nestihli vydať. Ale život ma naučil, že je lepšie na seba neupozorňovať. A tri mŕtvoly neboli až také nenápadné, ako by sa na prvý pohľad mohlo zdať.

Do podzemia viedli zhnité schody potiahnuté vlhkým slizom a plesňou. Ako prvý ma ovanul smrad zatuchliny, cez ktorý sa mi k očiam predieralo mihotavé svetlo z dvoch takmer vyhorených sviec. Rýchlo som zoskočil do podzemia a rozhliadol sa vôkol seba. Žiadne ďalšie stráže, len dve cely natlačené na ľavú stranu a mreže prežraté hrdzou. Zatiaľ čo v prvej bolo ticho, z druhej ku mne doliehal tichý nárek.

„Nebudem ti to viac opakovať, ty chumaj. Trp potichu, nie som povinný počúvať tvoje stonanie. Onedlho idem na popravu, musím sa na to vyspať,“ zavrčal hlas z prvej cely a vzápätí nastalo až zázračné ticho. Väzeň v prvej cele ležal natiahnutý na chrbte, ruky pod hlavou, nohy prekrížené, akoby sa vyvaľoval na lúke plnej kvetov v najkrajší letný deň. Oči mal zatvorené a spokojne sa usmieval. Trvalo mu tri nádychy a výdychy, kým sa mi prihovoril.

„Tak ťa teda poslali. Čakal som, kedy sa niekto z vás ukáže.“

Pozeral som na telo päťdesiatnika v dobrej kondícii, odeté do modrého hodvábu pokrytého fľakmi starých zvratkov a špiny, ktorej pôvod som nechcel ani hádať. Hoci som sa obával odpovede, predsa som sa opýtal.

„Rutherford?“

Čarodejník sa razom ocitol pri mrežiach, spoza ktorých na mňa pozerali jeho sivé oči so zlatým okrajom. Vlasy aj strnisko mu pretkali pavučiny veku.

„Vo svojej plnej kráse.“

Vyceril na mňa až neprirodzene žiarivý úsmev, v ktorom sa blyšťali zlaté očné zuby.

„Prečo si tu zostal?“

To bola jediná rozumná otázka, ktorá mi v tej chvíli napadla.

„Prečo, prečo? To je otázka, vážení,“ rozpriahol ruky do strán, akoby vystupoval pred obecenstvom. „Čakal som na vás. Vedel som, že si po mňa prídete.“

„My?“ Pozorujúc čarodejníka pred sebou som dospel k poznaniu, ktoré by som si predtým nikdy nepripustil. Vyzeralo to totiž tak, že Soran bola tou rozumnejšou predstaviteľkou čarodejníckeho druhu.

„Zväzok! Nerob zo seba hlupáka. Dobre viem, kto ťa poslal. Neotáľajme predstieranou nevedomosťou a vydajme sa na cestu. Som pripravený.“ Oprášil si zatuchnuté oblečenie a narovnal hlavu ako kráľ odetý v zlatom rúchu. Nezostávalo mi iné, než mu ozrejmiť situáciu, v ktorej sa ocitol. Zložil som si kapucňu, ktorá sčasti ukrývala moju tvár, ale predovšetkým moje uši.

„Ťažko by som tu zastupoval Zväzok, čarodejník. A môžem ťa uistiť, že nikto z nich sa tu v okolí neobšmieta, inak by som sa tu neukázal ja.“

Jeho žiarivý úsmev zhasol ako jedna zo sviec. O krok cúvol a v tvári sa mu striedal zmätok a hnev. Chvíľu sme sa vzájomne premeriavali. Čarodejník prehovoril ako prvý, no v jeho hlase nezostalo ani stopy po teatrálnosti a pobavení. Práve naopak, naplnili ho zlosť a opovrhnutie.

„Čo tu chceš, bastard? Radil by som ti odísť, každú chvíľu sa tu môže niekto z nich ukázať. Každú chvíľu sa môžem rozhodnúť, že ťa zabijem.“

„Mnohí to skúšali a mnohí ešte skúsia, ale ty to nebudeš. Aspoň nie tak skoro.“

Vytiahol som spod plášťa zhnednutý zvitok. Čarodejník zaostril zrak, oči sa mu zúžili a neopúšťali papier v mojich rukách. Rýchlo som ho rozvíjal a súčasne prehovoril, ako ma to učila Soran, prv než by mohol čarodejník zaútočiť.

„Doro nah ra ydav to afa.“

Naplň svoj sľub, inak tvoja krv zahorí. Hnedastá krv na starom zvitku sa znovu začervenala, akoby prísaha nebola spísaná pred rokmi, ale len pred krátkym okamihom. Komu česť, tomu česť, čarodejník ani nehol brvou, len tupo civel na krvnú prísahu v mojich rukách. A civel na ňu skutočne dlho.

„Naučíš ma všetko, čo vieš, alebo čo budem schopný sa naučiť. Potom bude tvoja prísaha splnená,“ prerušil som ticho tentoraz ja. Rutherford neodtŕhal zrak od zvitku v mojich rukách, až kým som ho znovu neukryl pod záhybmi plášťa.

„Odkiaľ to máš?“ skôr zavrčal, než sa opýtal.

„Dala mi ju,“ odpovedal som, ľahostajne sa chrbtom opierajúc o chladnú stenu.

„Prečo? Prečo tebe?“

„Prečo nie? Mňa by zaujímalo, prečo si ju uzatvoril? Prisahal si, netušiac na čo. To je hlúpy sľub.“

„Nemal som na výber.“

„Vždy je na výber.“

„Možno. A možno toto bola tá lepšia z možností, ktoré som vtedy mal.“

Cúvol dva kroky dozadu a s ťažkým povzdychom si sadol na drevenú pričňu. „Vyzerá to tak, že chybám minulosti nikdy neutečiem. Vždy ma dobehnú a podrazia mi nohy.“

Chvíľu pozeral na vlastné dlane, potom zdvihol tvár a zahľadel sa na mňa.

„Môžeš ma rovno zabiť, bastard, ale nepôjdem s tebou. Na niekoho tu čakám a čakám už roky. Teraz nemôžem odísť. Vybral si si zlý čas. Som zaneprázdnený.“

„Čakaním na koho? Zväzok? Ako dlho tu už hniješ? Päť dní, ak mám dobré informácie. Keby ťa chceli nájsť, už sú dávno tu. O tom viem svoje. Prenasledujú ma celý život a päťdňový náskok mi nikdy nedarovali.“

„Ak mi chceš niečo povedať, hovor na rovinu. Nemám času nazvyš.“

Spokojne sa oprel o stenu, akoby bol panovník, ktorý s pobavením počúva sťažnosti sluhu.

„Žiadny Zväzok nepríde. A vieš to rovnako dobre ako ja. Nezaujímaš ich. Prečo by si aj mal?“

„Pretože musím!“

Vyskočil z prične na rovné nohy a vzápätí sa premiestnil priamo predo mňa. Nosom sa takmer dotýkal toho môjho a ja som mal sto chutí vraziť mu do neho čelom.

„Porušil som mnoho ich pravidiel! Musia po mňa prísť, aby som sa im pozrel do očí a napľul im do tých ich nadutých ksichtov, keď budem umierať! Chcem, aby si po mňa prišli.“

„Takže tu čakáš na smrť?“

Zasmial som sa pobavene.

„Ty nechceš umrieť. Keby áno, nájdeš rýchlejší a ľahší spôsob. A Zväzok? Aj k tomu vedú jednoduchšie cesty. Ty sa len bezvýznamne meceš na brehu, lapáš po ich pozornosti ako ryba po vode, ale odmietaš zomrieť. Na smrť zatiaľ nemáš odvahu.“

V očiach sa mu nebezpečne zablýskalo a ja som sa pripravoval na jeho útok. Ten však neprišiel. Namiesto toho odo mňa odstúpil a chrbtom sa oprel o mreže, ktoré mu mali brániť v úteku.

„Čo vlastne chceš, bastard? Neviem, čo ti Soran prisľúbila, ale ničomu z toho by som na tvojom mieste neveril. Každá dohoda s ňou je výhodná len pre ňu. Za jej služby sa platí privysoká cena, ale na to si už zrejme prišiel sám.“

Nemal som tušenia, o akých službách to hovorí, a hoci ma to zaujímalo, nechystal som sa mu odhaliť svoju nevedomosť.

„Máš len dve možnosti, Rutherford. Ísť so mnou, splniť svoj sľub a prežiť. Nehovoriac o tom, že tým si pozornosť Zväzku určite vyslúžiš. Alebo tu zostaneš a zabije ťa tvoja vlastná prísaha. To už sa nikomu zo Zväzku do tváre nepozrieš. Takže?“

„Ako vidím, spôsob, akým si získal moju prísahu, mi neprezradíš.“

Tleskol rukami a v tom momente sa z jeho tváre vytratil všetok hnev aj nenávisť a znovu sa na nej usídlil veselý úsmev opitého idiota. Divadlo. Celé to bolo divadlo. No nevylučoval som ani možnosť, že čarodejník predo mnou bol blázon.

„Nuž dobre, chlapče, prečo nie? Nie si hlupák, ako vidím, tak teda pôjdem s tebou. Tak som sa rozhodol. Niežeby som mal naozaj na výber.“

Veselo sa vyškieral, zatiaľ čo si spoza opaska vyťahoval čutoru.

„Tak načo to divadlo?“

„Chcel som vedieť, ako ma budeš presviedčať.“

S hlasným lupnutím vytiahol zátku a odpil si poriadny dúšok. Ostrá vôňa nápoja prerazila aj smrad väznice.

„Tak čo chceš robiť teraz? Kamže sa to pôjdeme ukryť pred celým svetom?“

„V prvom rade odídeme z tejto väznice. Spolu. Žiadne premiestňovanie.“

„Ako povieš, ako povieš.“ Znovu si poriadne odpil a oči sa mu šťastne zaligotali.

Potichu sme vošli naspäť do drevenice, a hoci sme mohli bez väčšieho rozruchu odísť, čarodejník sa rozhodol pre omnoho teatrálnejší odchod. Namiesto toho, aby zostal skrytý pred zrakmi strážcov a využil tak ich clonu, objavil sa rovno pred nimi. Znenazdajky ako zjavenie. Rozpažil ruky a s vážnosťou chrámového hodnostára predniesol: „I varoval ich mocný duch. Nenoste mi to žrádlo pre psy, pohostite ma ako vlastnú rodinu. Ale oni neposlúchli a do konca života im každá strava, čo dali do úst, chutila ako sračky, ktoré vynášali z väznice.“

Znovu tleskol a zmizol. Onedlho sa jeho tvár objavila za okienkom drevenice, odkiaľ s pobavením pozoroval zmätených strážcov, ktorí začali vypľúvať chlieb a škvarky, čo do seba predtým pchali s takou vervou. Prešiel som okolo nich, otvoril dvere a vyšiel von. Ani jeden z nich si to nevšimol, boli príliš zamestnaní vlastným dávením.

„Bolo to nevyhnutné?“ spýtal som sa Rutherforda, ktorý čakal vonku a prstom sa špáral medzi zlatými zubami.

„Nie. Ale bolo to zábavné a pre nich aj poučné.“

Odpľul si na zem a zaujato si na nechtoch prezeral vyšpáraný obsah. Potom si znovu odpil z čutory.

„Ak ťa mám naučiť čarovať, budeme potrebovať dobrý úkryt, bastard. Taký, ktorý nám poskytne dostatok času. Dúfam, že to máš premyslené lepšie, ako získanie si mojej priazne.“

„Nesnažil som sa získať tvoju priazeň, čarodejník.“

„Iste, iste. Neboj, na to ešte budeš mať dostatok času. Takže? Kam máme namierené?“

„Tam, odkiaľ siahajú moje korene. Zobrať si to, čo mi patrí. Idem domov.“

„Takže sa vydávaš do náruče smrti,“ povedal s neskrývaným pobavením. „Daj mi vedieť, ako to dopadlo. Ak prežiješ, rád prídem za tebou.“

„To nebude treba. Ty tam ideš so mnou.“

„Kurva,“ vzdychol a znovu si odpil poriadny dúšok.

„Čo to je?“ pozeral som na kožený vak, z ktorého sa šírila ostrá, jemne ovocná vôňa.

„Najlepšia vec, ktorá sa ľuďom podarila. Volá sa to pálenka,“ logol si, „a budeme jej potrebovať viac. Omnoho viac.“

SORAN

Chytená v zlom sne uprostred sivej ničoty som sa vynárala na povrch budúcnosti, ktorá bola zničená a mŕtva. Skaza nášho sveta začala omnoho skôr, než boli viditeľné prvé príznaky. Ako nákazlivá choroba, ktorá sa objavila v jednom z ľudí. Prešla na ďalšieho človeka a potom znovu, šírila sa spoločnosťou ako jed. Hlučne a napriek tomu nepočutá. Všetkým na očiach, ale nevidená. Zabila desiatky, stovky, tisíce a nikto si ju nevšimol. Až keď zabila milióny, upozornila na svoju prítomnosť. Za ten čas sa však stala dôvernou priateľkou ľudí, závojom ich svedomia, ich súčasťou. Mala mnoho tvárí. Ničila všetko, čo jej prišlo do cesty, nehľadiac na následky. Arogancia. Ignorancia. Lenivosť. Sebectvo. Pokrytectvo. Všetky jej podoby urobili život jednoduchším, urobili ho bohatším. No len do času, kým ho nezničili tak, aby už nikdy nepovstal z odpadu, čo po sebe zanechali.

Čo som videla vo svojich snoch? Usmiatych ľudí, ktorí svoje šťastie len predstierali. Žili vymyslený život pred zrakmi ostatných a zabudli na ten skutočný, keď sa nikto nepozeral. Videla som dobu, v ktorej neexistovalo nič pravé. Slzy aj smiech, šťastie aj smútok boli len súčasťou divadla. Túžbou vyniknúť sa všetci stali rovnakými a nezaujímavými. Akoby stratili svoju identitu, svoj vlastný názor a zvolili si život, ktorý sa očakával, namiesto toho, ktorý chceli. Bola to doba stratencov ženúcich sa za falošným ideálom dokonalosti, ktorý z nich robil bábky.

S potom na čele a slamou vo vlasoch som sa prebudila v humne uprostred zasnežených plání. Sama. Teda ak som ako spoločnosť nerátala strakatú kravu, čo neďaleko prežúvala seno.

„Čo tak civíš, ty nádhera!“ zvrieskla som po nej, keď na mňa príliš okato čumela. Pľasla sa chvostom po ľavom stehne a spokojne prežúvala ďalej.

Došľaka. Postavila som sa zo svojej vyhriatej kopy a oprášila si sukňu. Po Zaeonovi nebolo ani stopy. Miesto vedľa mňa bolo prázdne a studené. Muselo to byť dávno, čo odišiel. A vykašľal sa na mňa. Presne ako som chcela, iste, pomyslela som si. Pretrela som si zlepené oči a dýchla si do dlane. Nebola to vábivá vôňa. Najlepší čas vypratať sa z tej kutice a obriadiť sa, ako hovorievali ľudia. So zaškrípaním som rozrazila drevené vráta na zhrdzavených pántoch. Vykročila som von a šliapla rovno do kravského lajna. Tak sa začala moja dobrodružná cesta za objavením vlastnej sily.

Kam len ísť? Ktorým smerom sa vydať? Čím viac možností som mala, tým menej som si vedela vybrať. Isté bolo len jedno, čím ďalej od Dranokijjana, tým lepšie. V hlave som si neustále opakovala zoznam Zaeonových skrýš. Vylúčila som tie, ktoré sa nachádzali na severe, zimy som mala akurát tak dosť. Zostávalo ich sedem. Tretia na zozname sa dokonca nachádzala na jednom z Divokých ostrovov. Tam sa predsa kedysi ukrývala aj Haula. Možno je to znamenie. Alebo aj nie.

Pomoc nájdeš v piesku, tak to stálo v zápisníku. Na Divokých ostrovoch piesok bol, no pás po okraji džungle, ktorý obmývalo more, mi ako úkryt nepripadal. A Zaeonova skrýša sa nachádzala v jaskyniach niekde uprostred pralesa. Zasratý piesok. Tak teda Prašné duny alebo Mŕtve údolia. Bola som na severozápade Nibtaku. Prašné duny sa rozprestierali na juhovýchode, ukryté medzi vysokými štítmi pohorí Pakrat a Lamay. Nekonečné, pieskom zaviate pláne, ktorými viedli pašerácke chodníčky posiate mŕtvolami nešťastníkov. Ktovie, prečo ma to tam nijako neťahalo. Mŕtve údolia, tie boli ďaleko na západe. Za morom, v krajine zvanej Eikram. Ďaleko od Azaloru. Ďaleko od Dranokijjana. Nezostávalo mi iné, než dúfať, že tá vzdialenosť bude dosť veľká aj pre Zväzok a ich pátračov.

Do prístavu Okerg na východ od Prašných dún som sa dostala po mesiaci neustáleho premiestňovania sa a neskôr zbesilej jazdy na koni, pri ktorej som si uvedomila, že v sebe nemám ani kus dobrodruha. Vôbec som nerozumela, čo koho vedie k tomu, aby sa celý život ponevieral z miesta na miesto. Áno, videla som široké pláne obkolesené horami a skalnými štítmi, na ktorých sa sneh nikdy nerozpúšťal. A, áno, híkala som nad ich krásou ako osol, ktorý utiekol svojim pánom a prvýkrát pocítil kus slobody. No na piaty deň po pocite slobody nezostalo ani chýru, ani slychu. Zostala len osamelosť.

Držala som sa koryta rieky Nismin a ostražito pozorovala Veterné pláne na severe. O kočovných kmeňoch, ktoré ich obývajú, som počula dosť na to, aby som nemala záujem o osobné stretnutie. Horské bystriny vystriedali skalisté tiesňavy, na konci ktorých čakali olivové háje. Zabudnuté končiny, stále rovnako divoké ako pred tisíckami rokov. Nádhera. Ale bohato by mi stačilo, keby mi o nich niekto porozprával. Neustále trmácanie sa sem a tam s boľavým zadkom, v prachu, bez možnosti poriadneho kúpeľa, to nebolo nič pre mňa. Ani spánok pod hviezdnou oblohou nebol taký romantický, ako by sa zdalo. Vo vlasoch sa mi uhniezdil hmyz, pod chrbtom ma tlačili kamene a chladný vietor mi vháňal slzy do očí. Ráno som vstala opuchnutá ako ropucha, s páchnucim dychom a jediné, čo ma čakalo, bola ďalšia cesta. Nie. Toto objavovanie zabudnutých častí sveta mi ani zďaleka neposkytovalo také zadosťučinenie, aké som si predstavovala. Radšej by som zotrvala na jednom mieste v rozmanitej spoločnosti čarodejníkov či trpaslíkov. Dokonca aj ľudí. A možno aj elfov. V mestách hmýriacich sa životom, ktoré mi poskytovali omnoho viac radosti. Toto osamelé putovanie nebolo pre čarodejnícky druh vôbec prirodzené. Odrazu som si spomenula na Haulu, ukrytú v chatrči uprostred pralesov. Bola to cena za náš dar? Osamelý život v ústraní? Budem ju musieť nakoniec zaplatiť aj ja?

Po výdatnom kúpeli som sa vybrala do prístavu, odetá v nových šatách. Boli skromné a nevýrazné, jednoducho povedané odporné. Také, za ktoré by ma Zaeon určite pochválil. Nebuď veľmi nápadná ani nenápadná, splyň s ostatnými, tak mi to hovoril. A tak som ho poslúchla. Postaršiemu predajcovi plátna som zaplatila, aby sa v prístave vydával za môjho otca. Kúpil mi miesto na lodi, zaplatil kajutu a kapitána lode niekoľkokrát varoval, že jeho dcéru v Eikrame očakáva zámožná rodina, pre ktorú bude pracovať. A táto rodina by nebola potešená, ak by jeho dcéra vystúpila z lode s akoukoľvek úhonou. Mohli by z toho vyvodiť vážne dôsledky. Tým mi zabezpečil kapitánovu ochranu, ktorú som síce vôbec nepotrebovala, ale ľudská žena by sa bez nej v spoločnosti plnej námorníkov určite nezaobišla. Za svoj herecký výkon aj stratu pamäte dostal dobre zaplatené a s dojemným úsmevom mi mával na rozlúčku, ako sa na starostlivého otca patrilo.

Koniec ukážky

Table of Contents

ZAEON

SORAN