Klaudia Jendrolová

Timi

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Autorské práva

Eknihu Timi napísala © Klaudia Jendrolová, MMXIV; Obálka: © Druska Books, MMXIV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books; Eknihu zostavila Klaudia Jendrolová s rodinou.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN e-book: 978-80-8171-026-1

ISBN e-pub: 978-80-8171-027-8

ISBN mobi: 978-80-8171-028-5

Venovanie

Túto knihu venujem všetkým citlivým a vnímavým ľuďom, ktorí mi pomohli pochopiť Timiho. Všetkým ktorí mi pomohli pochopiť moje vlastné pocity a Radke, ktorá prepla ten správny gombík.

Príbehy ľudí sú rôzne,

veselé, smutné aj hrozné.

Časom každý príde na to,

že veľké svetlo vrhá veľký tieň,

že každá minca má dve strany,

že niekto vždy načúva spoza tenkých stien.

Šťastné a veselé chvíle so smutnými sa striedajú,

že dobré časy si máme vážiť nám na vedomie dávajú.

Príbehy ľudí sú rôzne,

veselé, smutné aj hrozné.

Časom každý príde na to,

že všetci sa pýtajú: A čo za to?

No určite máš niekoho, kto ti poradí,

kto dobre ťa naladí.

Niekoho kto nezištne ti pomôže,

kto sa o teba postará aj keď nemôže.

Zakaždým keď zle ti bude

mysli na to, že šťastie za tebou príde.

Možno nie dnes, možno ani zajtra, možno ani za rok,

niekedy stačí zájsť len kúsok za roh.

Timi /13 rokov/

I. diel

November 2007

Je november 2007, prebúdzam sa na sen. Videla som umrieť môjho otca. Vedľa neho stál náš jedenásťročný syn Timi a mal rakovinu. Vnímala som, že sú v tom sne zvláštne spojení. Držali sa za ruku, ale uvedomovala som si, že zrakom nevidím fyzické spojenie. V snoch to môže byť takéto zvláštne. Je v nich možné úplne všetko. Aj to čo by sme v reálnom živote vnímali ako nemožné v snoch je úplne normálne. A takto som to vnímala aj ja. Preciťovala som, že môj otec drží vnuka za ruku, no zároveň som si jasne uvedomovala že obaja majú ruky voľné a nemôžu sa držať. No v sne v tom nebol žiaden rozpor.

Prvé čo som si po prebudení uvedomila bol fakt, že necítim zo sna strach. Napriek svojmu obsahu sen pôsobil pokojným dojmom. Ako keď vám niekto povie jasnú, stručnú informáciu zbavenú akýchkoľvek emócií.

Sen prijímam s rozporuplnými pocitmi a vzápätí píšem manželovi esemesku:

"Michal snívalo sa mi, že dedko zomrel. Timi stál pri ňom a mal rakovinu ."

" Neblázni, nebude to také zlé, bol to len sen."

Ostávam ležať v posteli a premýšľam čo môže tento sen znamenať. Viem, že otec tu už dlho nebude. Náhle sa mu zhoršil zdravotný stav po infarkte. Časti sna o otcovi rozumiem. Uvedomujem si, že nám neostáva veľa spoločných chvíľ.

Stále však premýšľam prečo som v sne videla nášho syna s rakovinou. Viem že dedko má rád svojho vnuka a Timi dedka, ale prečo práve takéto spojenie?

Premýšľam nad pokojom, ktorý bolo cítiť z toho sna. Niečo na tom pokoji ma však znepokojuje. Rozum velí, že pokojná by som nemala byť. Že ten sen znamená oveľa viac, než som schopná si v tej chvíli pripustiť. Vyruší ma spomienka na rakovinu manželovej mamy.

Lekári u nej diagnostikovali nádor štítnej žľazy ako nezhubný. Samozrejme, že všetci sme sa tešili tejto správe. No po istom čase som mala zvláštny sen. Videla som, že svokra má rakovinu. Na svoje sny som bola celkom zvyknutá, akceptovala som ich, často mi pomáhali. Mala som pocit, že žijem v pomerne harmonickom zväzku so svojim snovým nočným životom. A preto ma tento sen dosť prekvapil. Chcela som ho ignorovať , nevšímať si ho. Popierala som, že svokra má rakovinu, veď lekári túto možnosť vylúčili. Nerozumela som tomu. No bolo na ňom ešte niečo zvláštne. Opakoval sa každú noc, celý týždeň. Stále dokola ten istý sen. Vysvetlenie prišlo po niekoľkých dňoch. Manžel mi oznámil, že lekári robili ešte ďalšie vyšetrenia a tie napokon potvrdili, že je to rakovina.

Takisto ako vtedy aj teraz nešiel však zo sna strach. A napokon sa ukázalo, že svokrina rakovina bola z tých "v pohode zvládnuteľných". Absolvovala niekoľko ožiarov a bola v poriadku.

A tak uzatváram svoje premýšľanie tým, že sa nechám viesť vlastnou intuíciou a keby sa dialo niečo podozrivé budem konať. Veď napokon moja intuícia a schopnosť spoľahnúť sa na ňu už raz naše dieťa zachránila.

Stalo sa to v čase keď mal mladší syn Luky jeden a pol roka. Bola som s deťmi sama doma. V ten deň ma čakalo veľa povinností. Navariť, manželovi upiecť koláč na oslavu narodenín, poumývať dlážku v byte. Samozrejme že toto všetko som musela stihnúť popri dvoch malých deťoch. Keď som umývala dlážku zrazu som mala intenzívny pocit, že mladší syn je v ohrození života. Bolo to akoby niečo vo mne kričalo a nedovoľovalo mi pokračovať v práci. Vbehla som do detskej izby a pohľad ktorý sa mi naskytol bol hrozivý. Luky vyliezol na písací stôl umiestnený priamo pod oknom, ktoré bolo dokorán otvorené. Nechala som vetrať a v tom zhone som si to vôbec neuvedomila. Syn kľačal na okne, zvedavo sa pozeral von a pozoroval zaujímavý svet tam vonku zo šiesteho poschodia. V tom momente som si uvedomovala, že nesmiem kričať, nesmiem spanikáriť, nesmiem robiť prudké pohyby. Lukymu som sa čo najpokojnejšie prihovorila, podišla k nemu a pomaly som ho vzala na ruky. Akoby som sa ocitla niekde úplne inde, akoby to bolo niečo čo sa malo stať práve takto a ja som cítila istotu, že sa nemohlo stať nič zlé. Mala som pocit, že je tu niekto kto moje deti ochráni. Že je tu sila ktorá drží ochrannú ruku nad mojimi deťmi a nemôže sa nič zlé stať ak ju budem pozorne počúvať. Sedela som so synom na kolenách, uvedomovala som si, čo sa mohlo stať. No zároveň som vnímala jeho rozžiarené šťastné oči a prešiel mnou zvláštny pocit. Ťažko definovateľný, no zvláštne radostný. Bola to akási konfrontácia zodpovednosti a radosti z objavovaného. Konfrontácia nevedomosti a zvedavosti s poznaním, že sa mohlo stať niečo zlé, veľmi zlé. Bol to moment absolútna. Uvedomila som si, že vnímam to obrovské nebezpečenstvo ktoré Lukymu hrozilo, no jeho oči boli naplnené šťastím. Zrazu ma napadla otázka: ako to vlastne vnímal v danej chvíli on? Keď si odmyslím nebezpečenstvo, ktoré mu hrozilo pravdepodobne to bol preňho nádherný zážitok. Zo šiesteho poschodia máme krásny výhľad na polia, na blízky les, hlavnú cestu. Dá sa dovidieť až do susednej dediny. V ktorých životných momentoch sa my dospelí dokážeme s takým nadšením a radosťou dívať okolo seba? Keď vylezieme na vysoké skaly a vidíme tú nádheru okolo seba? Keď letíme lietadlom a vnímame svoju veľkosť aj malosť v jednom?

Čo sa vlastne dá robiť v takejto situácii? Predstavu o tom ako idem s Timim k lekárovi a snažím sa mu vysvetliť podľa svojho sna, že moje dieťa má, alebo v blízkej budúcnosti bude mať rakovinu som jednoznačne zavrhla. Netúžila som byť za blázna, za matku, ktorá vystavuje takémuto obrovskému stresu vlastné dieťa.

A je vôbec dnešná moderná medicína schopná reagovať, riešiť takýto stav niekde úplne v zárodku? V momente keď sa zblázni zopár prvých buniek? Veď Timiovi nič nie je. Je úplne v pohode, nemá žiadne zdravotné problémy. Nemôžem ho vláčiť po lekároch lebo som mala sen...

Ak by sa aj u Timiho neskôr potvrdila rakovina neskĺzlo by to do roviny sebaobviňovania, že príčinou je tlak, ktorému som vlastné dieťa vystavila? Aj keď pravá príčina tohto ochorenia by bola niekde inde? Trápili ma tieto otázky, nevedela som si na ne odpovedať.

A ako to vlastne všetko začalo? Kedy sa začali u mňa objavovať takéto sny?

Čo všetko môže znamenať jediný pohľad

Timi sa narodil ako naše prvé vytúžené dieťa. Meno sme s manželom mali vybraté dávno predtým ako sme sa vzali. Jednoznačne sme sa zhodli na tom, že raz budeme mať Timiho. Tehotenstvo bolo nádherným obdobím môjho života..Zodpovedne som sa pripravovala na pôrod, cvičila som gravidjógu a nepripúšťala som si žiadne katastrofické scenáre o tom ako by mohol pôrod zle dopadnúť. Tešila sa z toho ako to spolu zvládneme a bude to nádherný zážitok pre mňa aj naše dieťatko. Užívala som si toto obdobie a vedome si pestovala akési spojenectvo medzi svojím telom, rozumom a intuíciou.

Samotný pôrod bol dlhý, no krásny zároveň. Ráno ma prebudil sen, v ktorom som videla ako krvácam a potrebujem sa dostať do pôrodnice. Vstala som, a keďže v tom čase sa nám o mobiloch mohlo len snívať, v prenajatom byte sme nemali pevnú linku, musela som telefonovať z búdky.Volala som manželovi do práce, aby ihneď prišiel a zaviezol ma ku gynekologičke do poradne .Lekárka ma uistila, že takéto krvácanie je úplne v poriadku, že v podstate sa už začal pôrod a poslala ma priamo na oddelenie.

No ale pôrod až tak úžasne rozbehnutý nebol, na vzdychárni /otrasný názov pre miesto kde mamičky čakajú na chvíľu kedy budú môcť priviesť na svet svoje dieťa /som si pobudla celý deň, až do hlbokej noci. Napriek tomu to bol pre mňa ten najúžasnejší deň v mojom živote. Tešila som sa na moment keď uvidím naše dieťa. Keď ho budem môcť konečne držať v náručí, prihovárať sa mu, vidieť jeho oči, dotýkať sa ho. Najskôr sa lekár chodil uisťovať, či už mám bolesti. No mne bolesti ku šťastiu vôbec nechýbali a vedela som, že ja porodím predsa bez bolesti.

"Ale bez bolestí predsa neporodíte." Lekár krútil hlavou, priebeh pôrodu sa mu nepozdával.

No nebudem sa predsa s lekárom hádať, za svoj život videl isto viac rodiacich žien ako ja, mal svoje skúsenosti. Ja som bola prvorodička. No napriek tomu som bola presvedčená, že pôrod nemusí byť bolestivý, nie je to predsa chorobný stav organizmu, nemusí byť sprevádzaný bolesťou.

Celé tehotenstvo som cvičila gravidjógu, zodpovedne som sa pripravovala na pôrod, tak aby mohol byť krásnym zážitkom pre mňa, ale aj naše dieťa.

No akurát Timi bol už vtedy asi malý pohoďák, nikam sa neponáhľajúci. Lekár sa so mnou rozlúčil a prenechal môj pôrod kolegom. Potreboval niečo vybaviť v neďalekom meste. Lekár to však akosi časovo neodhadol, a keď sa vrátil aby sa uistil že pôrod prebehol v poriadku ešte stále som bola na vzdychárni. Prechádzala som sa, sprchovala sa teplou vodou a čakala na ten úžasný okamih. Timimu sa; na tento svet nechcelo. Napichali ma nejakými injekciami, zaviedli infúziu aby pôrod nabral spád. Takto nadopovaná a konečne podľa očakávaní lekárov aj s riadnymi kontrakciami som sa v priebehu hodiny spoločne s Timim priblížila do cieľa. Samotný pôrod však nebol jednoduchý. Okolo mňa pobehoval celý tím lekárov a sestričiek. Každý vykrikoval a dával povely akoby som bola stroj ktorý má zo svojho vnútra vypudiť dieťa a nie mamička túžobne očakávajúca príchod svojho dieťatka na svet.

Sestrička kričala:

"Touto rukou sa nedržte, praskne vám napichnutá žila!".

Lekárka mi priložila ruky na brucho a kričala:

"Tlačte, tlačte, tlačte ,veď teraz máte kontrakciu!".

Ďalšia sestrička mi dávala inštrukcie:

"Tu sa poriadne chyťte rukami a tlačte."

Lekár stál medzi mojimi nohami a kričal:

"No predsa tlačte, hádam si nechcete zadusiť dieťatko"!

Bolo to šialené a mala som chuť kričať:

To ste sa všetci zbláznili? To čo tu vystrájate?

Zdalo sa mi nenormálne, že lekárka cíti moje kontrakcie a ja ich necítim. Že mám tlačiť a ja kontrakciu vôbec necítim. Neviem kedy tlačiť a pomôcť tak vlastnému telu. Na chvíľu sa mi zdalo akoby tá informácia ktorá mala ísť z môjho brucha do môjho mozgu sa kdesi na pol ceste vytratila a dorazila cez lekárkine ruky do jej mozgu. Vzápätí som si uvedomila chaos ,ktorý na sále zavládol. Pochopila som, že sa musím odosobniť. Že ak to mám zvládnuť potrebujem aspoň na chvíľu vypnúť obraz, zvuk, vypnúť tých ľudí okolo seba a vnímať svoje vlastné telo .Zatvorila som oči, v duchu som sa prihovorila svojmu dieťatku a tíško mu pošepkala:

„Drobček nadišiel čas to zvládnuť“.

Po kratučkej chvíli to prišlo. Cítila som kontrakcie, v rytme vlastného tela, ktoré mi našepkávalo čo mám robiť. Bola som v miernom tranze. Prekvapene som sa pozrela na lekára.

" Máte syna."

V prvom momente som vôbec nechápala, že už to máme za sebou, že som už porodila.

V tej chvíli sa mi zdalo, že to prebehlo veľmi rýchlo.

"Chcete ho na bruško?"

S nadšením som súhlasila a v momente som svojho syna hladkala po chrbátiku. Prihovárala som sa mu:

"Ahoj Timi. Si nádherný. Ľúbim ťa."

Timi zdvihol hlavičku, otvoril oči a hľadel do tých mojich. A mne bolo jasné, že toto je spojenie na celý život. Že tento pohľad nás bude sprevádzať po celý zvyšok života. Ten pohľad trval pár sekúnd, ale bola v ňom večnosť, pravda, láska, neha, porozumenie, prísľub ochrany a istoty.

Potom ho zobrali, poumývali, prezreli a ani neviem či som ho počula plakať. Keď mi ho ešte na chvíľočku priniesli ukázať zabaleného v zavinovačke nastal ďalší krásny okamih, ktorý akoby zastavil na chvíľu čas. Všetci na sále takmer onemeli. Z tej zavinovačky vykúkal, dvíhal hlavičku.

"Veď on vás hľadá pohľadom. To nie je možné, Hľadá vás." Počula som hlas sestričky.

V ten deň sa začalo naše spojenectvo ktoré nám dá silu prekonávať všetky nástrahy života.

Po pôrode naše dni plynuli ako v každej bežnej rodine s malým bábätkom. Timi bol vnímavé dieťa, krásne  nám fungoval očný kontakt. Keď som mu potrebovala niečo vysvetliť stačilo sa mu pozrieť do očí, povedať čo som chcela a on to pochopil.

Keď mal  približne pol roka sťahovali sme sa do väčšieho, už vlastného bytu. Manžel zariadil sťahovanie a na mne ostalo dať do poriadku nový byt. Poumývať dlážky, okná po maliarovi poukladať veci do políc, skríň. Prišla mi pomôcť švagriná. Syna som posadila do vaničky kočíka a povedala som mu:

"Timi, dnes potrebujem dať do poriadku celý náš byt. Ala mi prišla pomôcť aby sme to rýchlejšie zvládli. Ty budeš tuto sedkať, pozorovať nás. Nám to veľmi pomôže".

A tak aj bolo. V tej vaničke vydržal po celý deň. Dala som mu len papať keď bol hladný, prebalila som ho, aj si pospinkal. Švagriná len nechápavo krútila hlavou, že dieťa môže byť takéto trpezlivé, že sa dokáže samo prehrať. Myslím si, že deti dokážu byť veľmi vnímavé na to čo im hovoríme, ako im to hovoríme. Aj keď nerozumejú celkom slovám, ich významu, už v najútlejšom veku dokážu však vnímať emócie ktorými sú naše slová sprevádzané.

Takto v spokojnosti sme si nažívali rok a potom sa narodil Luky. Dostala som opäť šancu splniť si želanie, že  tento pôrod bude naozaj už bez bolesti. A sľúbila som sama sebe a svojmu druhému dieťatku, že to bude bez "cirkusu" na pôrodnej sále. Žiaden známy lekár pri pôrode, nechala som to na náhodu.

No keby nezaúradovalo moje podvedomie tak tento pôrod asi aj zmeškám.

Kontrakcie žiadne, len taký zvláštny pocit v bruchu. Na hodinkách som odhadovala aký interval tie zvláštne pocity majú. Manžel prišiel neskoro večer z práce. Bolo takmer jedenásť hodín. Timi už dávno spinkal. Manžela som poslala spať. No mne sa nepodarilo zaspať. Celý deň som sa krútila okolo domácnosti, syna. V noci, uprostred ticha som začala intenzívnejšie preciťovať svoje telo, prechádzala som sa po byte. Nad ránom som už nadobudla pocit, že by bolo vhodné ísť do nemocnice. Zobudila som manžela. V rýchlosti sme zmenili plán odchodu do pôrodnice. Nechceli sme budiť, obliekať syna. Zatelefonovala som svojmu otcovi aby ma odviezol a manžel zostal so synom.

"Prepáčte, nie som si istá či už rodím. ale radšej som prišla, cítim sa zvláštne." Dostala som zo seba na príjme v nemocnici.

Nemala som chuť podrobnejšie vysvetľovať, že necítim kontrakcie, ale viem, že rodím, lebo sa mi to snívalo. Opäť zaúradoval sen. Videla som, že Luky sa narodil pred termínom. No do termínu pôrodu ostávali už len dva dni. Riskovať som nechcela. Povedala som si, že v najhoršom prípade ma z nemocnice pošlú domov.

Sestrička ma napojila na prístroj ktorý meral ozvy srdiečka dieťatka.

Priebežne ma chodila kontrolovať a po necelej hodinke skonštatovala:

"Kontrakcie máte a už dosť časté. O chvíľu budete rodiť."

S otázkou v očiach som na ňu hľadela. Nechcelo sa mi veriť, že mám kontrakcie.

"Áno ,máte kontrakcie, prístroj ich zaznamenáva."

" Tak to som si vydýchla, viete mala som obavy z toho, že to bude len planý poplach."

Potom už udalosti nabrali rýchly spád.

Do nemocnice som prišla o piatej ráno, o siedmej už bol Luky na svete. Pôrod bol bezbolestný, mala som len dve silné kontrakcie a bolo to nádherne pohodové. Len jedna sestrička a lekárka ktorá dobiehala na poslednú chvíľu. Ale ja som bola šťastná, že môžem pôrod prežiť v takej komornej atmosfére. S lekárkou sme aj zažartovali.

No moja radosť z krásneho pôrodu a pocitu, že sa mi podarilo splniť si želanie porodiť bez bolesti netrvalo dlho. S Lukym som bola v pôrodnici 10 dní. Mal žltačku, vrodenú chybu srdiečka a množstvo ďalších diagnóz. Mala som pocit, že sa z tej pôrodnice už nikdy nedostaneme domov. Dni sa nenormálne vliekli. Chýbal mi manžel, Timi, domov, blízkosť najbližších ľudí. Boli chvíle keď som mala pocit, že Luky je dieťa na ktorom detská lekárka potrebuje donekonečna objavovať nové a nové diagnózy. A navyše mi to vždy prišla oznámiť takým zvláštnym spôsobom. Akoby mi oznamovala, že sa pokazila nejaká mne patriaca vec, akoby sa ani nejednalo o dieťa, o moje dieťa. Tie informácie boli podávané  neosobným, chladným spôsobom. Deti boli oddelené od matiek na novorodeneckom oddelení. Nosili nám ich len na kŕmenie. Keď som sa chcela informovať na zdravotný stav svojho syna priamo u detskej lekárky bolo mi povedané, že keď bude treba ona príde za mnou. Tiež ma zaskočil moment, keď mi lekárka oznámila, že Luky má niečo s nožičkou a bude potrebná rehabilitácia. Že príde rehabilitačná sestra a ukáže mi ako s ním treba doma cvičiť. Na tom by nebolo nič zvláštne. Nemala som s tým problém. Istý čas som pracovala v kúpeľoch ako masérka, nevidela som v tom najmenší problém. No ostala som prekvapená reakciou rehabilitačnej sestry. Rozbalila môjho syna, ukázala mi jeho nožičku a skonštatovala:

" Viete ja vôbec nechápem prečo s ním treba cvičiť, veď on má tú nožičku úplne v poriadku." Nie je potrebné s ňou cvičiť."

Napokon mi ukázala pár cvikov a spôsob ako mu nožičku masírovať. Ale vo mne ostal nepríjemný pocit. A otázka: kde je vlastne pravda? Dôverovať lekárke, ktorá je možno až príliš pedantná, možno až úzkostlivá, alebo dôverovať rehabilitačnej sestre, ktorá má dlhoročnú prax? A tiež vo mne rezonovala otázka: Nemali si toto profesionálne vydiskutovať ony dve a k pacientovi pristupovať s jasnou predstavou o tom čo je naozaj potrebné? Nepridávalo mi to na psychickej pohode. Takmer každý deň počas tých desiatich dní prišla lekárka s nejakou ďalšou diagnózou, ktorú Lukymu zistili. Jediné čo som si vtedy priala bolo vypadnúť z nemocnice konečne preč.

Pri prepúšťaní z nemocnice to lekárka ešte zaklincovala:

" Mali by ste ísť ešte dnes s Lukym na kardiológiu. Chcela som vás ešte dnes poslať

do Trenčína, ale lekár tam má práve dovolenku. A do Považskej Bystrice sa musíte objednať. Luky bude často chorý. Viete ten šelest na srdiečku a nález na obličkách..."

Nechápavo som hľadela na lekárku, moje vnútro kričalo: preboha prečo mi dáva takéto katastrofické scenáre. Čo je ona nejaká veštica? Prečo sa nemôže na mňa len milo usmiať, zaželať veľa šťastia a nekomentovať to ďalej. Musí byť taká dokonalá profesionálka, bez empatie?

No náš rozhovor počula aj mamička, ktorá sedela pri vedľajšom stole. Keď som prechádzala popri nej, usmiala sa na mňa a povedala:

"Nebojte sa. Keď sa narodil môj syn tiež mu zistili šelest na srdiečku, tiež mal nález na obličkách. teraz má takmer dva roky a ešte nebol chorý. Bude to v poriadku."

Odchádzala som z pôrodnice, tešila sa domov. No čakalo ma obrovské prekvapenie. A začalo sa už pri odchode z nemocnice. Prišiel manžel, aj s Timim. Nevedela som sa dočkať syna. Manžel ma v nemocnici navštevoval, boli sme v kontakte, ale syna som tých desať dní nevidela. Len niekoľko dní pred odchodom do nemocnice začal sám chodiť. Mala som pocit, že som zmeškala toľko úžasného a krásneho. Nechcela som aby ho manžel vodil za mnou do nemocnice. Návštevy u nás v pôrodnici boli v tom čase dovolené len cez maličké okienko. Nemohli ste sa s ľuďmi, ktorí vás prišli do pôrodnice navštíviť ani poriadne porozprávať ,ani objať. Nevedela som si predstaviť ako by som to zvládla, a ako by zvládol môj syn to emocionálne vypätie z takýchto návštev. Dívať sa na ročné dieťa len cez okienko, nemôcť ho objať, pritúliť si ho. Bola to zvláštna situácia .Oficiálne návštevy prebiehali takto. No keď ste mali v podvečerných hodinách šťastie na ľudské sestričky tak vás pustili s návštevou na chodbu, von pred gynekologicko- pôrodnícke oddelenie. Bolo v tom niečo choré. Rokmi zabehnutý systém, ktorý vyhovoval zrejme len zopár lekárom, no vôbec nerešpektoval potreby matiek, detí a ich rodín A tak ma pri odchode z nemocnice čakalo nemilé prekvapenie. Timi sa na mňa díval takým zvláštne neprítomným skleneným pohľadom. Akoby ma vôbec nespoznával. Akoby ma vytesnil zo svojho života. Nemohla som ho zobrať na ruky, nechcel byť pri mne, pýtal sa na ruky len k otcovi. Vtedy som si po prvý krát pomyslela, že k takýmto citlivým deťom by v pôrodnici mali dávať aj návod na použitie.

Po príchode domov sa manžel ani chvíľu nezdržal s nami. Len čo sme sa doma zložili utekal do práce. Nechal ma doma samotnú, uprostred vlastných bolestivých pocitov. S dvomi maličkými deťmi. Stála som na chodbe, s Lukym v náručí a pri pohľade na Timiho som v jednom krátkom okamihu pocítila bolesť aj lásku zároveň. Mala som pocit, že keď sa tomu poddám zbláznim sa, úplne ma to prevalcuje. Jedno malinke dieťa so všakovakými diagnózami, druhé dieťa ,s totálnou ignoráciou voči mne a ja odhodlaná milovať svoje deti a dať im zo seba len to najlepšie. Stála som uprostred nášho bytu a kládla si otázku:

Čim som sa previnila, voči Timimu? Čim som mu tak veľmi ublížila?

Tým, že som porodila jeho brata?Tým, že som rodila v systéme, ktorý je nastavený tak, že neberie ohľad na priania žien, matiek, ich nenarodených, ale aj narodených detí? Nie. Necítim vinu, nechcem si v sebe pestovať pocit viny, ani z toho čo sa deje obviňovať niekoho iného, ani nezmyselný systém. Ja chcem milovať. Ja som tu preto aby som svoje deti ľúbila. Musím vydržať, Timi predsa musí v tej svojej malej hlávke pochopiť, že som od neho neodišla, že som ho predsa neopustila. Musí predsa pochopiť, že som stále tu. Že aj keď som sa musela fyzicky od neho na istý čas vzdialiť, že som ho neprestala ľúbiť, že som neprestala naňho myslieť.

Nasledujúce dni boli náročné. V tom najnutnejšom čo Timi potreboval ma akceptoval. Zobral si odo mňa fľašu s mliečkom, nechal sa prebaliť, nakŕmiť. Vlastne to všetko vyzeralo byť v poriadku. Pozorovateľ zvonku by možno ani nepostrehol, že sa niečo deje, že sa niečo po narodení Lukyho zmenilo na našom vzťahu so starším synom.

Až do chvíle keď som ho ukladala počas dňa na spánok. Zobral si fľašu s mliečkom, no vždy sa mi otočil chrbtom. Keď som ho chcela pohladkať odtlačil ma od seba, nechcel aby som sa ho dotýkala. keď som si k nemu chcela na chvíľočku ľahnúť, vytlačil ma z postele preč. A keď bol doma tatino tak si odo mňa nezobral ani fľašu s mliekom, nenechal sa prebaliť, ani uspať sa nenechal odo mňa. V jednej chvíli mi to prišlo aj smiešne. To ako ma to veľmi trápilo, ale on to mal v tej svojej malej hlávke dosť dobre poukladané. To ako ma akceptoval v prípade keď nebol otec na blízku, neprejavoval mi síce svoju náklonnosť, no akísi pud prežitia stále fungoval. Jesť treba, aj cikať, aj kakať, aj spať. No nemusí to byť sprevádzané žiadnymi citmi, emóciami. Tie si skrátka nechával pre svojho otca. No od momentu kedy som sa dokázala po prvý krát na tejto situácii aj zasmiať sa mi to znášalo  lepšie. Verila som v akúsi prirodzenú inteligenciu vlastného dieťaťa a verila som tomu, že raz mu konečne dôjde, že mi môže  dôverovať.

Takýto stav trval niekoľko týždňov a pomaličky sa naše vzťahy dostávali do normálu. Keď som už nadobúdala pocit, že je všetko v poriadku stalo sa niečo čo zdanlivo vyzeralo ako náhoda.

No mala som pocit , že je za tým niečo viac. Bola som s deťmi na návšteve u mojich rodičov. Timi sa tam v krátkej nestráženej chvíli dostal k liekom ,ktoré zjedol. Nevedeli sme koľko z tých liekov zjedol. Dostal sa do nemocnice, Dva dni bol na jednotke intenzívnej starostlivosti a keď ho preložili na normálne oddelenie už som bola hospitalizovaná spolu sním. Zrazu akoby sa všetko obrátilo. Dodnes si pamätám na ten moment keď som konečne mohla prísť za ním na oddelenie. Sedel v postieľke a pôsobil apaticky. No keď ma zbadal vo dverách v momente sa postavil, naťahoval za mnou rúčky a opakoval: mama, mama, mama. Slzy mi tiekli po tvári, vzala som ho do náručia a on mi to dovolil. Po dlhom čase mi dovolil objať ho. Dostavil sa opačný extrém. Akonáhle som sa na krok od neho vzdialia spustil srdcervúci plač. A tak som radšej stále ostávala pri ňom. Mala som problém odísť na WC, či do jedálne na obed. Sprchovať som sa chodila len neskoro večer keď už spal. No jeho plač neprestával. Pri predstave ako bude opäť plakať som nasledujúci deň radšej ani na obed nešla. Poprosila som sestričku či by mi mohla priniesť obed na izbu keďže syn nevydrží a bude plakať. Osopila sa na mňa so slovami, ktoré ma odrovnali:

" A čože stále vreští? Veď už je veľký, už by mal vydržať aj bez vás!!!"

" Aha, tak vďaka za ochotu, ten obed si môžete zjesť sama, prešla ma chuť."

Vedela som prečo Timi tak veľmi plače vždy keď sa vzdialim. Nechcela som ho vystavovať takému tlaku, skúšať koľko vydrží. A nechcelo sa mi to ani nikomu vysvetľovať, ani sa obhajovať. Opäť mi pomohla jedna z mamičiek. Bola hospitalizovaná tiež so synčekom vo vedľajšom boxe. Keď bol čas večere a ja som sa nechystala, prišla za mnou so slovami:

"Choďte sa najesť, ja vám dám na syna pozor. Asi bude aj tak plakať, ale aspoň sa s ním chvíľočku zahrám a vy sa pokojne najete".

Bola som jej veľmi vďačná.

Je zvláštne a zaujímavé ako sa niektoré situácie v živote musia dorovnať. Ako musí časom dôjsť k vyváženiu, ako sa energie na jednej aj druhej strane postupne vyrovnajú až dôjde k takmer vyváženému stavu. Niekedy sa to deje prudko, vystraší nás to. No netreba podľahnúť strachu a myslieť hneď na najhoršie. Možno práve vtedy keď sa nám na prvý pohľad deje niečo z čoho máme strach, čo sa javí ako ZLÉ sa nám vo svojej podstate deje to najlepšie. Možno práve v tej ťaživej chvíli prebieha niečo čo nás potom znova dorovná do správnej rovnováhy aby sme mohli ďalej životom kráčať vyrovnaní.

Táto udalosť nám pomohla normalizovať naše vzťahy. Po návrate z nemocnice manžel na pár dní zarezervoval drevenicu a my sme odišli na krátku dovolenku. Po návrate už bolo všetko v poriadku. Timi sa nechal vziať odo mňa aj na ruky, nechal sa poláskať, pri zaspávaní som mu čítala, neotáčal sa mi chrbtom, náš vzťah bol ako predtým keď sa narodil Luky.

No po týchto udalostiach som si začala uvedomovať aký je Timi citlivý, vnímavý, ako citlivo dokáže reagovať, ako ľahko mu môžeme nechtiac ublížiť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Klaudia Jendrolová

Timi

Autorské práva

Venovanie

I. diel

November 2007

Čo všetko môže znamenať jediný pohľad

II. diel

Timiho tvorba

Daj každému dňu šancu, aby sa stal najkrajším dňom tvojho života