Ukážka z elektronickej knihy

Vzor citace: OLÍK, M., MAISNER, M., POKORNÝ, R., MÁLEK, P., JANOUŠEK, M. Zákon o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů. Komentář. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015. 456 s.

Autoři jednotlivých částí:

JUDr. Ing. Miloš Olík, LL.M.: § 23–29, § 40a–40k

JUDr. Martin Maisner, Ph.D., MCIArb: § 1–13

Mgr. Radek Pokorný: § 14–22, § 30

JUDr. Petr Málek: § 32–35, § 41–50

JUDr. Martin Janoušek: § 31

Lektorovali: RNDr. Zdeněk Somr, JUDr. Robert Pelikán, Ph.D.

Právní stav publikace je ke dni 5. 11. 2014

© JUDr. Ing. Miloš Olík, LL.M., JUDr. Martin Maisner, Ph.D., MCIArb,

Mgr. Radek Pokorný, JUDr. Petr Málek, JUDr. Martin Janoušek, 2015

ISBN 978-80-7478-714-0 (váz.)

ISBN 978-80-7478-715-7 (e-pub)

Vydává Wolters Kluwer, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3,

v roce 2015 jako svou 1891. publikaci. Odpovědná redaktorka Iva Rolečková.

Jazyková korektura Kateřina Balgová. Obálka a grafická úprava Michaela Blažejová. Vydání první. Stran 456. Sazba Cadis Praha. Tisk Paper&Tinta, ul. Ceglana 34,

05-270 Nadma, Polsko.

Obsah této publikace naleznete také v systému ASPI.

E-kniha je dostupná na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz, e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, tel.: 246 040 405, 246 040 400, fax: 246 040 401

OBSAH

Seznam použitých zkratek

Seznam předpisů citovaných v komentáři,

Předmluva

ČÁST PRVNÍ

§ 1 (Věcná působnost zákona)

§ 2 (Rozhodčí smlouva)

§ 3 (Forma rozhodčí smlouvy)

ČÁST DRUHÁ ROZHODCI

§ 4 (Rozhodce)

§ 5 (Přijetí funkce rozhodce)

§ 6 (Povinnost mlčenlivosti)

§ 7 (Počet rozhodců a jejich určení)

§ 8 (Nepodjatost rozhodce)

§ 9 (Jmenování rozhodce soudem)

§ 10 (Předpoklady jmenovaného rozhodce)

§ 11 (Vyloučení rozhodce)

§ 12 (Povinnost vzdát se funkce rozhodce)

§ 13 Stálé rozhodčí soudy

ČÁST TŘETÍ ROZHODČÍ ŘÍZENÍ

§ 14 (Zahájení rozhodčího řízení)

§ 15 (Zkoumání pravomoci, námitka nedostatku pravomoci)

§ 16 (Vliv nedostatku pravomoci či zrušení rozhodčího nálezu na původní žalobu)

§ 17 (Místo konání rozhodčího řízení)

§ 18 (Rovnost stran)

§ 19 (Postup v rozhodčím řízení)

§ 19a Adresa pro doručování

§ 20 (Dokazování, dožádání)

§ 21 (Dodatečný výkon zmeškaného úkonu)

§ 22 (Předběžné opatření)

Rozhodnutí

§ 23 (Skončení rozhodčího řízení)

§ 24 (Smír)

§ 25 (Rozhodčí nález)

§ 26 (Oprava chyb v rozhodčím nálezu)

§ 27 (Přezkoumání rozhodčího nálezu)

§ 28 (Právní moc a vykonatelnost)

§ 29 (Úschova nálezu a dalších listin)

§ 30 Užití občanského soudního řádu

ČÁST ČTVRTÁ ZRUŠENÍ ROZHODČÍHO NÁLEZU SOUDEM A ZASTAVENÍ NAŘÍZENÉHO VÝKONU ROZHODNUTÍ

§ 31 (Zrušení rozhodčího nálezu)

§ 32 (Lhůta pro návrh na zrušení rozhodčího nálezu, odklad vykonatelnosti)

§ 33 [Omezení zrušovacích důvodů podle § 31 písm. b) a c) z. r. ř.]

§ 34 (Další postup po zrušení rozhodčího nálezu soudem)

§ 35 (Zastavení nařízeného výkonu rozhodčího nálezu)

Část pátázrušena

§ 35a zrušen

§ 35b zrušen

§ 35c zrušen

§ 35d zrušen

§ 36 zrušen

§ 37 zrušen

§ 38 zrušen

§ 39 zrušen

§ 40 zrušen

ČÁST ŠESTÁ SEZNAM ROZHODCŮ VEDENÝ MINISTERSTVEM

§ 40a (Seznam rozhodců)

§ 40b Zápis do seznamu rozhodců

§ 40c Vyškrtnutí ze seznamu rozhodců

§ 40d Informační povinnosti

ČÁST SEDMÁ ŘÍZENÍ PŘED ROZHODČÍ KOMISÍ SPOLKU

§ 40e (Působnost)

§ 40f (Řízení před komisí)

§ 40g (Počet členů komise)

§ 40h (Lhůta pro rozhodnutí)

§ 40i (Vyloučení z projednávání)

§ 40j (Zrušení a zastavení nařízeného výkonu rozhodčího nálezu)

§ 40k (Zvláštní práva člena spolku)

ČÁST OSMÁ VĚCNÁ A MÍSTNÍ PŘÍSLUŠNOST SOUDŮ

§ 41 (Věcná příslušnost soudu)

§ 42 (Příslušnost soudu k provedení dožádaných úkonů)

§ 43 (Místní příslušnost soudu)

§ 44 (Použití o. s. ř.)

ČÁST DEVÁTÁ ZMĚNA A DOPLNĚNÍ OBČANSKÉHO SOUDNÍHO ŘÁDU

§ 45 (Změna o. s. ř.)

ČÁST DESÁTÁ USTANOVENÍ PŘECHODNÁ A ZÁVĚREČNÁ

§ 46 (Řízení zahájená před účinností z. r. ř.)

§ 47 (Přednost mezinárodních smluv)

§ 48 (Vztah k předchozí právní úpravě)

§ 49 (Zrušovací ustanovení)

§ 50 (Účinnost z. r. ř.)

Seznam použité literatury

Seznam použité judikatury

Přílohy

O autorech

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK

Právní předpisy

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

Newyorská úmluva

Úmluva o uznání a výkonu cizích rozhodčích nálezů uzavřená 10. června 1958 v New Yorku, publikována ve Sbírce zákonů jako vyhláška č. 74/1959 Sb.

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, účinný do 31. 12. 2013

s. ř. s.

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

spr. řád

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

Ústava

ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

z. o. k.

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

z. m. p. s.

zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

z. r. ř.

zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zák. č. 40/1964 Sb.

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, účinný do 31. 12. 2013

zák. o soudech

a soudcích

zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích)

Další právní dokumenty

ICC Rules

Pravidla pro rozhodčí řízení Mezinárodního rozhodčího soudu při Mezinárodní obchodní komoře (International Chamber of Commerce) účinná od 1. 1. 2012

Řád RS

Řád Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky, účinný od 1. 7. 2012

UML

UNCITRAL Model Law on International Commercial Arbitration (Vzorový zákon UNCITRAL o mezinárodním rozhodčím řízení)

UNCITRAL Rules

UNCITRAL Arbitration Rules 2010 (Pravidla UNCITRAL) ve znění revize z roku 2010

Ostatní zkratky

AK ČR

Agrární komora České republiky

HK ČR

Hospodářská komora České republiky

IBA

Mezinárodní advokátní komora

KS

krajský soud

MS

městský soud

NS

Nejvyšší soud

NSS

Nejvyšší správní soud

OS

obvodní soud, okresní soud

RS / Rozhodčí soud

Rozhodčí soud při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky

Rsp

evidenční číslo sporů projednávaných před Rozhodčím

soudem

UNCITRAL

Komise OSN pro mezinárodní obchodní právo

ÚS

Ústavní soud

VS

vrchní soud

SEZNAM PŘEDPISŮ CITOVANÝCH V KOMENTÁŘI1,2

ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

zákon č. 152/1950 Sb., o řízení ve věcech občanskoprávních (občanský soudní řád)

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zákon č. 191/1950 Sb., směnečný a šekový

zákon č. 98/1963 Sb., o rozhodčím řízení v mezinárodním obchodním styku a o výkonu rozhodčích nálezů

zákon č. 73/1990 Sb., o sdružování občanů

zákon České národní rady č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zákon České národní rady č. 436/1991 Sb., o některých opatřeních v soudnictví, o volbách přísedících, jejich zproštění a odvolání z funkce a o státní správě soudů České republiky

zákon č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon)

zákon České národní rady č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

zákon č. 214/1992 Sb., o burze cenných papírů

zákon č. 229/1992 Sb., o komoditních burzách

zákon České národní rady č. 301/1992 Sb., o Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky

zákon České národní rady č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků

zákon České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

zákon České národní rady č. 589/1992 Sb., o pojistném na sociální zabezpečení a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti

zákon České národní rady č. 592/1992 Sb., o pojistném na veřejné zdravotní pojištění

zákon č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele

zákon č. 171/1993 Sb., kterým se mění a doplňuje občanský soudní řád

zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

zákon č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství

zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

zákon č. 223/1994 Sb., o sloučení Československé obchodní a průmyslové komory s Hospodářskou komorou České republiky, o některých opatřeních s tím souvisejících a o změně a doplnění zákona České národní rady č. 301/1992 Sb., o Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky, ve znění zákona

č. 121/1993 Sb.

zákon č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů

zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zákon č. 111/1998 Sb., o vysokých školách a o změně a doplnění dalších zákonů (zákon o vysokých školách)

zákon č. 29/2000 Sb., o poštovních službách a o změně některých zákonů (zákon o poštovních službách)

zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů

zákon č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech a o změně některých zákonů (zákon o evidenci obyvatel)

zákon č. 227/2000 Sb., o elektronickém podpisu a o změně některých dalších zákonů (zákon o elektronickém podpisu)

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích)

zákon č. 14/2002 Sb., kterým se mění zákon č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 201/1997 Sb., o platu a některých dalších náležitostech státních zástupců a o změně a doplnění zákona č. 143/1992 Sb., o platu a odměně za pracovní pohotovost v rozpočtových a v některých dalších organizacích a orgánech, ve znění pozdějších předpisů, ve znění zákona č. 155/2000 Sb.

zákon č. 499/2004 Sb., o archivnictví a spisové službě a o změně některých zákonů

zákon č. 21/2006 Sb., o ověřování shody opisu nebo kopie s listinou a o ověřování pravosti podpisu a o změně některých zákonů (zákon o ověřování)

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

zákon č. 245/2006 Sb., o veřejných neziskových ústavních zdravotnických zařízeních a o změně některých zákonů

zákon č. 36/2008 Sb., kterým se mění zákon č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 40/1995 Sb., o regulaci reklamy a o změně a doplnění zákona č. 468/1991 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání, ve znění pozdějších předpisů, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech a autorizované konverzi dokumentů

zákon č. 186/2011 Sb., o poskytování součinnosti pro účely řízení před některými mezinárodními soudy a jinými mezinárodními kontrolními orgány a o změně zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 466/2011 Sb., kterým se zrušuje zákon č. 245/2006 Sb., o veřejných neziskových ústavních zdravotnických zařízeních a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů, a mění související zákony

zákon č. 19/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony

zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zákon č. 293/2013 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony

zákon č. 303/2013 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím rekodifikace soukromého práva

nařízení vlády České a Slovenské Federativní Republiky č. 63/1992 Sb., o Obchodním věstníku

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif)

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 484/2000 Sb., kterou se stanoví paušální sazby výše odměny za zastupování účastníka advokátem nebo notářem při rozhodování o náhradě nákladů v občanském soudním řízení a kterou se mění vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve znění pozdějších předpisů

instrukce Ministerstva spravedlnosti č. 505/2001-Org., kterou se vydává vnitřní a kancelářský řád pro okresní, krajské a vrchní soudy

Řád Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky (HK01/2012)

Úmluva o protokolu o doložkách o rozsudím (č. 191/1931 Sb.)

Úmluva o vykonatelnosti cizích rozhodčích výroků (č. 192/1931 Sb.)

Úmluva o uznání a výkonu cizích rozhodčích nálezů (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 74/1959 Sb.)

Úmluva o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční nákladní dopravě (CMR) (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 11/1975 Sb.)

Evropská úmluva o obchodní arbitráži (vyhláška ministra zahraničních věcí

č. 176/1994 Sb.)

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II)

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 ze dne 13. listopadu 2007 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech („doručování písemností“) a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1348/2000

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I)

směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS

doporučení Evropské komise 98/257/ES o zásadách pro orgány příslušné pro mimosoudní urovnávání spotřebitelských sporů

UNCITRAL Model Law on International Commercial Arbitration (Vzorový zákon UNCITRAL o mezinárodním rozhodčím řízení)

UNCITRAL Arbitration Rules 2010 (Pravidla UNCITRAL, ve znění revize z roku 2010)

[1] Předpisy jsou řazeny v pořadí:

– ústavní zákony,

– kodexy,

– zákony,

– ostatní právní předpisy,

– mezinárodní smlouvy,

– předpisy práva Evropské unie.

[2] Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

PŘEDMLUVA

Zákon o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů je účinný již více než deset let. Za dobu své účinnosti byl několikrát novelizován. Naposledy tomu tak bylo v souvislosti s rekodifikací soukromého práva v České republice. Autoři se v komentáři soustřeďují nejen na nejnovější změny, ale komplexně a se zaměřením na právní praxi komentují veškerá ustanovení zákona.

Velký důraz je v komentáři kladen na jeho praktické použití advokáty, rozhodci, soudci, podnikovými právníky a dalšími uživateli rozhodčího řízení. Autoři komentáře čerpají ze své bohaté advokátní a rozhodčí praxe. Komentovaná ustanovení tak obsahují jak přehledný a systematický výklad jednotlivých institutů z pohledu teorie, tak zejména reflektují judikaturní vývoj a interpretaci jednotlivých ustanovení ze strany obecných soudů a rozhodčích soudů. Citace relevantní judikatury představují neodmyslitelnou součást komentáře a slouží k pochopení výkladu a jeho rozšíření o konkrétní příklady z právní praxe. To v konečném důsledku pomůže praktikům při jejich práci a při správné aplikaci ustanovení zákona v jejich konkrétních kauzách.

Autoři si před zpracováním komentáře dali za cíl, aby byl tento komentář stále přítomen na pracovních stolech právníků a dalších uživatelů rozhodčího řízení, a tak byl vždy jako praktický nástroj po ruce. Věříme, že se náš komentář takovýmto nástrojem stane.

Autoři

ZÁKON č. 216/1994 Sb.

ze dne 1. listopadu 1994

O ROZHODČÍM ŘÍZENÍ A O VÝKONU ROZHODČÍCH NÁLEZŮ

Změna: 245/2006 Sb., 296/2007 Sb., 7/2009 Sb., 466/2011 Sb., 19/2012 Sb., 91/2012 Sb., 303/2013 Sb.

Parlament se usnesl na tomto zákoně České republiky:

ČÁST PRVNÍ

§ 1

(Věcná působnost zákona)

Tento zákon upravuje

a) rozhodování majetkových sporů nezávislými a nestrannými rozhodci,

b) rozhodování sporných záležitostí náležejících do spolkové samosprávy rozhodčí komisí spolku podle občanského zákoníku7) a

c) výkon rozhodčích nálezů.

7) § 265 občanského zákoníku.

Z důvodové zprávy k zákonu č. 19/2012 Sb.:

Rozhodčí řízení je zákonem uznávanou alternativou k soudnímu řešení majetkových sporů. V České republice se jedná o jednu ze zákonem zakotvených cest mimosoudního řešení sporů. Podle zákona je rozhodčí řízení přípustné ve všech majetkových sporech, pro jejichž rozhodování by jinak byla dána pravomoc soudu. Negativně vymezuje zákon svoji působnost tak, že sám prohlašuje, že jej nelze užít k řešení sporů veřejných neziskových ústavních zdravotnických zařízení zřízených podle zákona č. 245/2006 Sb., o veřejných neziskových ústavních zdravotnických zařízeních a o změně některých zákonů. Dále nelze zákona o rozhodčím řízení použít pro spory vzniklé v souvislosti s výkonem rozhodnutí, incidenční spory a spory, o jejichž předmětu nelze uzavřít soudní smír.

Pro postup podle zákona o rozhodčím řízení je důležitá existence rozhodčí smlouvy. Rozhodčí smlouva může být dvojího druhu. Jednak se může jednat o rozhodčí doložku, která umožňuje stranám sjednat pravomoc rozhodce či stálého rozhodčího soudu pro spory, které mají vzniknout teprve v budoucnosti. Jednak se může jednat o smlouvu o rozhodci, která umožňuje sjednat pravomoc rozhodce či stálého rozhodčího soudu pro spory, které již vznikly. K platnosti rozhodčí smlouvy je zapotřebí, aby byla uzavřena písemně. Rozhodčí smlouvou strany dobrovolně zakládají pravomoc rozhodci nebo stálému rozhodčímu soudu, aby rozhodl v jejich záležitosti. Důležitým prvkem je tedy dobrovolnost smluvních stran. Celý zákon totiž staví na respektu k autonomii vůle smluvních stran.

K písm. a)

1. Pod písmenem a) je vymezena možnost rozhodování podle tohoto zákona na rozhodování majetkových sporů, a to nestrannými rozhodci. Klíčovými parametry pro vymezení působnosti tohoto zákona jsou pojmy rozhodování, určení, že se jedná o majetkové spory, a určení, že je musí rozhodovat rozhodci nezávislí a nestranní.

2. Co se týče pojmu rozhodování, z použitého termínu vyplývá, že se jedná o takovou činnost rozhodců, která vede k formulaci (vydání) konečného a právně vymahatelného rozhodnutí. Je sice pravda, že v rozhodčí praxi je velmi časté, že rozhodci vedou strany sporu ke smírnému řešení, tedy k ukončení sporu, nicméně klíčovým prvkem je vydání rozhodnutí, se kterým nutně nemusí strany souhlasit a které je možné právně vynutit.

3. Dále je třeba se zastavit u problému, od čeho je vlastně rozhodovací pravomoc rozhodců odvozena. Obecně jsou formulovány čtyři základní teorie rozhodčího řízení – teorie smluvní, teorie jurisdikční, teorie smíšená a teorie autonomní.

4. Podstatou smluvní teorie je teze, že základem pravomoci rozhodců k projednávání a rozhodování sporů je výlučně smluvní ujednání mezi stranami, a to jako projev autonomie vůle stran. Podle této teorie také rozhodce buď vystupuje spíše jako zástupce strany, který zjišťuje podstatu smluvního ujednání a toto ujednání vypořádává, nebo je v jiné variantě zastávána teze, že se nejedná o proces rozhodovací a součást civilního procesu, ale že se jedná o specifický postup v rámci kontraktačního práva. Smluvní teorie má řadu slabých míst, zejména v oblasti postavení rozhodců, kteří by při zastávání pozice zástupců stran sui generis a pouhém smluvním vypořádávání sporných nároků nemohli dostát požadavku na nestrannost a nezávislost. Teze, že rozhodci právo nenalézají, ale jednáním se snaží dosáhnout přiměřeného kompromisu, je velmi problematická, protože je v rozporu se skutečností, že rozhodci vydávají nález v podobě, která nepodléhá co do obsahu schválení stran sporu. Je třeba konstatovat, že tato teorie nalézala oporu především v justičních kruzích, ale proti její aplikaci hovoří celá řada argumentů. Autor se, stejně jako většina odborné veřejnosti, s touto teorií neztotožňuje.

5. Podle jurisdikční teorie je rozhodovací pravomoc odvozena od autoritativní pravomoci státu, který pravomoc řešit spory nalézáním práva za určitých stanovených podmínek na rozhodce deleguje. Stát prostřednictvím svých právních norem existenci rozhodčího řízení umožňuje, reguluje a svou autoritou zaštiťuje. Znamená to samozřejmě také, že pravomoc rozhodců je odvozena od práva určitého státu a tímto konkrétním právem je také regulována. Rozhodci proto mají při uplatňování práva víceméně stejné možnosti jako soudci a také se musí podřizovat požadavku veřejného pořádku. Jurisdikční teorie má samozřejmě i svoje slabá místa. Pravomoc rozhodců totiž může být delegována státem, ale založena je smlouvou obou stran sporu, které tak dobrovolně souhlasí s tím, aby byla pravomoc rozhodovat odebrána státním soudům a svěřena rozhodcům a státu je ponechána v institutu zrušení rozhodčího nálezu jen možnost revize vymezených procesních podmínek, nikoli však možnost meritorního přezkumu rozhodnutí. Naopak ve prospěch jurisdikční teorie hovoří podstata autoritativní činnosti rozhodců, povaha rozhodčího nálezu i fakt, že dohoda stran umožňuje pouze oprávněnou delegaci suverenity státu rozhodovat spory na soukromoprávní subjekt. Oprávněnost jurisdikční teorie, tedy delegace pravomoci rozhodovat spory státem navíc podporují i další rysy rozhodčího řízení jako řízení kontradiktorního – podání rozhodčí žaloby má obdobné účinky jako žaloba u obecného soudu; pokud je nesprávně (ale dosud v promlčecí nebo prekluzivní lhůtě) uplatněn nárok před rozhodci místo u obecného soudu a je podán do 30 dnů od doručení rozhodnutí o nedostatku pravomoci nebo o zrušení rozhodčího nálezu z nedostatku pravomoci nárok před příslušným orgánem, zůstávají hmotněprávní účinky podané žaloby zachovány; rozhodčí nález, který nelze dále přezkoumat nebo u něhož marně uplynula lhůta pro přezkum, je soudně vykonatelný, aniž by bylo nutné jej podrobovat jakémukoli dalšímu uznávacímu řízení před obecným soudem. Rozhodci rozhodují o své vlastní pravomoci, strany mají ve sporu rovné postavení, stranám musí být poskytnuta stejná příležitost k uplatnění práv a zjištěn skutkový stav věci potřebný k rozhodnutí. Rozhodci dále mají oprávnění provádět důkazy a rozhodčí nález nabývá dnem doručení účinku pravomocného soudního rozhodnutí.

6. Smíšená teorie je zdánlivě ideálním kompromisem mezi oběma předchozími protichůdnými teoriemi, kde se prolínají prvky teorie jurisdikční i smluvní. Strany podle ní smluvně stanoví pravomoci rozhodce, respektive mu poskytnou konkrétní oprávnění spor projednat a rozhodnout, nicméně jeho postavení se odvozuje od delegované autority státu, která poskytuje rozhodci postavení obdobné soudci a umožňuje mu vydat pro strany závazné a vykonatelné rozhodnutí. Je pravda, že v rámci této doktríny je hranice mezi jurisdikční a smluvní teorií poměrně nejasná, existuje však obecný názor, že tato teorie reflektuje současnou českou rozhodčí praxi.

7. Autonomní teorie je moderní doktrínou, která především odmítá všechny tři předchozí teorie jako nevhodné a nepřesné a snaží se vytvořit nový pohled na povahu rozhodčího řízení, posuzuje rozhodčí řízení jako celek, jako řízení sui generis a zdůrazňuje jeho roli v oblasti obchodní a sociální, zejména pak požadavek, aby právní úprava odpovídala potřebám právní praxe. Autonomní teorie má oporu spíše v oblasti mezinárodní obchodní arbitráže.

8. Další otázkou je vymezení působnosti zákona na rozhodování majetkových sporů. Za majetkové spory lze považovat jednak spory, jejichž předmětem je částka vyjádřená v penězích, dále spory o nárocích, které jsou penězi ocenitelné. Právě toto vymezení je však poněkud problematické. V současném tržním prostředí je totiž penězi ocenitelné téměř vše, včetně nemajetkové újmy. Rozhodně tedy lze za majetkový spor označit – kromě nároků uplatňovaných přímo v penězích – spor o plnění jiné než peněžité smluvní povinnosti. Pod pojem majetkový spor tak lze podřadit i spory o nárocích, jejichž podstatou není obecně plnění, ale i spory určovací, pokud ono určení má dopad do majetkové sféry.

9. Jednoznačným požadavkem arbitrability je podmínka, aby k rozhodování byl jinak příslušný obecný soud (nebo o nichž to stanoví zvláštní zákon). Z rozhodování jsou tudíž vyloučeny soukromoprávní spory, o nichž rozhoduje správní orgán (na jejich arbitrabilitu ve fázi přezkumu obecným soudem není v literatuře jednoznačný názor, i když převažuje mínění, že i v tomto případě je pravomoc vyloučena). Z rozhodování jsou dále vyloučeny spory, které spadají do kategorie správního soudnictví.

10. Posledním významným kritériem je podmínka, aby spor byl rozhodován nezávislými a nestrannými rozhodci. Již z dikce tohoto ustanovení vyplývá, že se nejedná o totožné kategorie a že je třeba, aby každý rozhodce splňoval tyto požadavky kumulativně. Pojmy nepodjatost, nezávislost a nestrannost nejsou v zákoně, v literatuře ani v judikatuře jednoznačně definovány. Účelem tohoto požadavku je stejně jako v řízení soudním vyloučení všech vlivů na průběh řízení a rozhodování. Nezávislost je kategorií objektivní – znamená to, že rozhodce není k žádné ze stran v pozici podřízenosti či závislosti; nestrannost je kategorií subjektivní a vyjadřuje nedostatek osobního či ekonomického zájmu rozhodce na výsledku nebo průběhu sporu, a to buď z toho důvodu, že je s účastníkem sporu personálně či majetkově propojen, nebo že výsledek sporu nějakým způsobem ovlivňuje jeho osobní nebo majetkové poměry. Je třeba zdůraznit, že přesné vymezení hranic, kdy je rozhodce nezávislý, je velmi obtížné – rozhodce může být právně a smluvně nezávislý, ale nepřímo může být ekonomicky velmi úzce vázán na jinou činnost některé ze stran sporu, přičemž tato závislost může být velmi obtížně identifikovatelná. Otázka nestrannosti spočívá naopak ve vnitřním vztahu rozhodce ke kterékoli ze stran, která ho ovlivňuje do té míry, že kvůli osobním vztahům k některé ze stran, jejich právním zástupcům, rodinným příslušníkům nebo například s ohledem na vyhraněný osobní právní názor není schopen nebo ochoten posuzovat spor tak, aby přisoudil oběma stranám rovné postavení a argumentům obou stran stejnou váhu.

K písm. b)

11. Podle § 265 obč. zák. platí, že je-li zřízena rozhodčí komise spolku, rozhoduje sporné záležitosti náležející do spolkové samosprávy v rozsahu určeném stanovami. Pokud stanovy působnost rozhodčí komise neurčí, rozhoduje rozhodčí komise spory mezi členem a spolkem o placení členských příspěvků a přezkoumává rozhodnutí o vyloučení člena ze spolku. Dále lze uvažovat např. o působnosti rozhodčí komise v oblasti sporů o rozsah nebo výkon členských práv a plnění členských povinností, řešení vzájemných sporů mezi členy apod. Ustanovení § 265 obč. zák. je dispozitivní povahy, záleží tedy na stanovách spolku, zda rozhodčí komisi jako orgán spolku zřídí či nikoli. Neurčí-li stanovy jinak, má rozhodčí komise 3 členy, které volí a odvolává nejvyšší orgán spolku. Obč. zák. v § 266 odst. 2 jasně definuje požadavky na členy rozhodčí komise, kterými jsou:

a)bezúhonnost (vzhledem k tomu, že tento termín obč. zák. nedefinuje, analogicky se uplatní § 1205 odst. 2 obč. zák., podle kterého se za bezúhonnou považuje osoba, která je bezúhonná ve smyslu zákona o živnostenském podnikání),

b)zletilost a plná svéprávnost (podle § 30 obč. zák. se plně svéprávným stává člověk zletilostí a zletilost se nabývá dovršením osmnáctého roku věku; svéprávnost nicméně může být omezena),

c)neslučitelnost funkce s funkcí člena statutárního orgánu nebo kontrolní komise a

d)obecné požadavky na člena voleného orgánu dle § 159 obč. zák. [„(1) Kdo přijme funkci člena voleného orgánu, zavazuje se, že ji bude vykonávat s nezbytnou loajalitou i s potřebnými znalostmi a pečlivostí. Má se za to, že jedná nedbale, kdo není této péče řádného hospodáře schopen, ač to musel zjistit při přijetí funkce nebo při jejím výkonu, a nevyvodí z toho pro sebe důsledky. (2) Člen voleného orgánu vykonává funkci osobně; to však nebrání tomu, aby člen zmocnil pro jednotlivý případ jiného člena téhož orgánu, aby za něho při jeho neúčasti hlasoval. (3) Nenahradil-li člen voleného orgánu právnické osobě škodu, kterou jí způsobil při výkonu funkce, ačkoli byl povinen škodu nahradit, ručí věřiteli právnické osoby za její dluh v rozsahu, v jakém škodu nenahradil, pokud se věřitel plnění na právnické osobě nemůže domoci.“]. V souvislosti s přijetím obč. zák. se uvažovalo také o přijetí samostatného zákona, který by upravoval otázky týkající se rozhodčí komise spolku. Nakonec však bylo od tohoto záměru ustoupeno a úprava řízení před rozhodčí komisí spolku byla zařazena částí sedmou do zákona č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů. Konkrétně je tedy nová úprava obsažena v ustanovení § 40e–40k z. r. ř. s tím, že je nezbytné aplikovat také příslušná ustanovení zbývající části z. r. ř. s výjimkou části upravující stálé rozhodčí soudy (viz § 40e z. r. ř. poslední věta). Podle z. r. ř. obecně platí, že strany se mohou dohodnout, že o majetkových sporech mezi nimi, k jejichž projednání a rozhodnutí by jinak byla dána pravomoc soudu, má rozhodovat jeden nebo více rozhodců anebo stálý rozhodčí soud. Podle § 40e z. r. ř. se tohoto zákona použije i na rozhodování sporných záležitostí náležejících do spolkové samosprávy v řízení před rozhodčí komisí spolku. Určité promítnutí zásady spolkové autonomie i do této oblasti lze spatřovat v ustanovení § 40f odst. 2 z. r. ř., podle kterého mohou stanovy, vnitřní předpis ve stanovách výslovně označený nebo písemně uzavřená dohoda stran odchylně od z. r. ř. upravit postup, kterým má komise řízení vést.

K písm. c)

12. Účelem a smyslem rozhodčího řízení je pravomocně vyřešit spor mezi stranami a toto rozhodnutí případně právně vynutit, pokud ta ze stran, jíž bylo pravomocným rozhodčím nálezem uloženo splnění povinnosti, nesplní uložené dobrovolně. Pravomocný rozhodčí nález sice, technicky vzato, není pravomocným rozhodnutím soudu, ale pro účely vymáhání uloženého plnění je na něj pohlíženo jako na rozsudek obecného soudu. Rozhodčí nálezy jsou vykonávány stejně jako rozsudky obecných soudů. Pravomocný rozhodčí nález je řádným exekučním titulem a lze jej vykonat v rámci exekuce ve smyslu zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád).

Z judikatury:

1. K otázce povahy rozhodčího řízení se Ústavní soud v minulosti již opakovaně vyjádřil (viz usnesení sp. zn. IV. ÚS 511/03, III. ÚS 166/05, II. ÚS 3059/08, I. ÚS 533/10 a další dostupná na www.nalus.usoud.cz), přičemž na svých závěrech setrvává i nadále. Jde v podstatě o to, že rozhodovací činnost rozhodčího soudu (rozhodce) je založena na smlouvě, která deleguje vůli stran, a její výsledek je kvalifikovanou formou závazku. Rozhodčí soud nenalézá právo, ale tvoří (eventuálně napevno staví, tedy narovnává) závazkový vztah v zastoupení stran. Jeho moc tak není delegována svrchovanou mocí státu, ale pochází od soukromé vlastní moci stran určovat si svůj osud. Uzavřením platné rozhodčí smlouvy se strany dobrovolně a vědomě vzdávají práva na projednání své věci nezávislým a nestranným soudem ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny. Rozhodčí nálezy proto nemohou být rozhodnutím orgánu veřejné moci ve smyslu ustanovení čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy a § 72 odst. 1 písm. a) zákona o Ústavním soudu. Velmi podrobný rozbor dané problematiky, zaměřený na klíčovou otázku (kterou vznáší i stěžovatelka), zda lze rozhodčí nález považovat za „rozhodnutí orgánu veřejné moci“, jak předjímá ustanovení § 72 odst. 1 písm. a) zákona o Ústavním soudu, provedl Ústavní soud v usnesení sp. zn. III. ÚS 1425/09 ze dne 13. 8. 2009, a to včetně odkazů na dřívější judikaturu Ústavního soudu a Evropského soudního dvora. V nyní posuzované věci proto na své předchozí závěry, vyslovené v uvedeném rozhodnutí, plně odkazuje, aniž by shledal důvody na nich cokoli měnit. (…)

Nad rámec výše uvedeného Ústavní soud připomíná, že zachování ústavních požadavků v řízení před rozhodcem nebo rozhodčím soudem je zaručeno možností soudního přezkumu podle části čtvrté zákona č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů (srov. důvody vypočtené v ustanovení § 31 zákona č. 216/1994 Sb.). Toliko rozhodnutí obecného soudu vydané podle části čtvrté zákona č. 216/1994 Sb. tak může být napadeno ústavní stížností (srov. usnesení sp. zn. II. ÚS 574/01, III. ÚS 460/01, publikované in: Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, sv. 24, usnesení č. 41, s. 563, nález sp. zn. I. ÚS 3227/07 ze dne 8. 3. 2011). (II. ÚS 2784/10)

2. Ačkoli se tedy v rozhodčím řízení (shodně s řízením soudním) projednávají věci, jež projednávají rovněž soudy, resp. se v něm také rozhoduje o právech a povinnostech občanskoprávně relevantních subjektů, a ačkoli jeho výsledku (rozhodčím nálezům) zákon připíná obdobný znak vykonatelnosti, tj. státem garantované vynutitelnosti, je z řečeného nepochybné, že mezi oběma řízeními existují rovněž nepřehlédnutelné – a posléze – i podstatné odlišnosti. Předně rozhodčí řízení není zcela autonomní, neboť ve vztahu k němu soudní řízení představuje korektivní (opravný) element, byť jsou možnosti nápravy omezené a podmíněné existencí jen taxativně vyjmenovaných vad. Za druhé, oproti soudnímu řízení je referenčním systémem rozhodování sporu nikoli platné (hmotné) právo, nýbrž jsou připuštěny (vedle něj či namísto něj) i tzv. „zásady spravedlnosti“. Za třetí, zatímco soudní řízení je vedeno nezávislými soudci, začleněnými do institucionálně vybudované struktury soudní soustavy (čl. 82, čl. 91 Ústavy) na základě jmenování prezidentem republiky bez časového omezení (čl. 93 odst. 1 Ústavy), k rozhodčímu řízení jsou povoláni ad hoc rozhodci jakožto soukromé osoby, určené zásadně dohodou účastníků sporu. A konečně, soudní řízení je výrazem typové působnosti soudní moci jakožto ústavně založené moci státní (čl. 2 odst. 1, čl. 81, čl. 90 Ústavy) a tím i nezpochybnitelně moci „veřejné“, na rozdíl od řízení rozhodčího, jež má sice zákonnou základnu, nicméně nenastupuje automaticky („ústavně, resp. veřejnoprávně“), nýbrž na základě soukromé („soukromoprávní“) dohody účastníků konkrétního občanskoprávního (majetkového) vztahu, resp. jejich individuálního rozhodnutí či vůle, vtělené do konkrétní rozhodčí smlouvy, a je tak od soudního řízení soukromým odklonem. Převažují-li ve vyloženém srovnání zjevně (zejména vzhledem k posledním dvěma odlišnostem) v postavení rozhodce v rozhodčím řízení rysy soukromoprávní, logicky mu nelze naopak připínat atribut „veřejné moci“ [srov. též § 72 odst. 1 písm. a) zákona o Ústavním soudu]. Právě to jej od soudu relevantně odlišuje, a to v kvalitě natolik zásadní, že rozhodci výše předjímaný znak připodobnitelnosti k postavení soudu – ve sledovaném smyslu – již svědčit nemůže. (Pl. ÚS 37/08)

3. Rozhodčí řízení je druhem civilního procesu. Základní rozdíl oproti civilnímu procesu odehrávajícímu se v soudním řízení (tj. v civilním řízení soudním) spočívá ve vymezení toho, kdo plní funkci řídícího a rozhodujícího orgánu. Zatímco v civilním soudním procesu je jím soud, v rozhodčím řízení rozhodce či stálý rozhodčí soud (dále též jen „rozhodce“). Pravomoc rozhodce projednat a rozhodnout spor se zakládá na shodné vůli sporných stran projevené v rozhodčí smlouvě. Touto procesní dohodou sporné strany derogují (s ohledem na § 106 odst. 1 o. s. ř. pouze podmíněně) pravomoc soudu a zakládají pravomoc rozhodce. Na základě dobrovolného jednání stran tedy rozhodce nahrazuje (státní) soud, který by měl věc jinak projednat a rozhodnout. Dispoziční oprávnění stran však jdou ještě dále a umožňují procesním stranám určovat kupř. takové otázky, jako jsou osoby rozhodců, procesní pravidla, místo konání rozhodčího řízení, ústní či písemný způsob projednání věci, nebo dokonce hlediska, podle nichž má být posouzena věc sama (§ 25 odst. 3 z. r. ř.). Rozhodčí řízení vylučuje, aby v téže věci probíhalo paralelně civilní řízení; přiznání účinků pravomocného soudního rozhodnutí rozhodčímu nálezu (§ 28 odst. 2 z. r. ř.) rovněž zakládá překážku věci pravomocně rozhodnuté pro opětovné projednání téže věci soudem. Právní řád v souladu se zásadou autonomie vůle svobodně projevenou vůli stran směřující k projednání a rozhodnutí sporu rozhodcem respektuje, a proto soudům umožňuje do rozhodčího řízení zasahovat pouze v těch úzce vymezených případech, které stanoví z. r. ř. To však na druhou stranu neznamená, že by účelem rozhodčího řízení mělo být vyloučení či snížení úrovně ochrany, která by se stranám dostala v civilním řízení soudním; jeho účelem, stejně jako v civilním soudním procesu, je nastolení právního míru mezi stranami. Strany pouze z nějakého důvodu (např. vyšší rychlosti či důvěrnosti projednávaných informací) považují za vhodnější, aby věc byla projednána rozhodcem. Projednání věci v rozhodčím řízení z tohoto hlediska neznamená vzdání se právní ochrany, nýbrž představuje spíše její přesunutí na jiný rozhodující orgán, jenž nalézá právo; jinak by ostatně bylo pojmově nemyslitelné považovat rozhodčí řízení ve vztahu k soudnímu řízení za alternativní způsob řešení sporů. (I. ÚS 3227/07)

4. Ústavní soud setrvává na názoru, že rozhodčí senát jmenovaný ad hoc předsedou Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky je soukromou osobou, nepatří do soustavy soudů podle hlavy čtvrté Ústavy a podle zákona o soudech a soudcích a není orgánem veřejné moci. Rozhodčí soud má povahu odborné organizace zprostředkovávající služby pro osoby, které chtějí, aby rozhodce jejich právní vztah vyjasnil a napevno postavil, takže rozhodčí nálezy Rozhodčího soudu ani rozhodčích senátů jmenovaných ad hoc nemohou být rozhodnutím orgánu veřejné moci ve smyslu ustanovení čl. 87 odst. 1 písmeno d) Ústavy a § 72 odst. 1 písmeno a) zákona o Ústavním soudu, v platném znění. Rozhodci rozhodují spory, jestliže jejich pravomoc vyplývá pro daný spor z platné rozhodčí smlouvy uzavřené mezi stranami. V tomto směru je charakter rozhodčí činnosti založený smlouvou delegující vůli stran a její výsledek je kvalifikovanou formou závazku a jako takový je též závazný. Rozhodci (stejně jako Rozhodčí soud samotný) nenalézají právo, ale tvoří (eventuálně napevno staví, vyjasňují, tedy narovnávají) závazkový vztah v zastoupení stran. Jejich moc není delegovaná svrchovanou mocí státu, ale pochází od soukromé vlastní moci stran určovat si svůj osud. Závazek nalezený rozhodci je vynutitelný z důvodu vynutitelnosti závazku, který byl rozhodci v zastoupení stran uzavřen. (IV. ÚS 511/03)

5. Dále se Ústavní soud zabýval otázkou, zda předmětný rozhodčí nález je pravomocným rozhodnutím orgánu veřejné moci ve smyslu čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy České republiky („Ústava“), resp. ve smyslu ustanovení § 72 odst. 1 písm. a) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů („zákon“), přičemž dospěl k závěru, že Rozhodčí soud při Hospodářské komoře České republiky a Agrární komoře České republiky není orgánem veřejné moci, a tudíž ani jeho rozhodčí nálezy nemohou být rozhodnutím orgánu veřejné moci ve smyslu cit. ustanovení Ústavy a zákona. Podle § 1 odst. 2 písm. b) Řádu RS rozhodčí soud rozhoduje spory, jestliže jeho pravomoc vyplývá pro daný spor z platné rozhodčí smlouvy uzavřené mezi stranami. V tomto směru jeho názor koresponduje s výše uvedenými tvrzeními předsedy rozhodčího senátu, že charakter rozhodčí činnosti je založený smlouvou delegující vůli stran a její výsledek je kvalifikovanou formou závazku a jako takový je též závazný. Rozhodce nenalézá právo, ale tvoří (eventuálně napevno staví, vyjasňuje, tedy narovnává) závazkový vztah v zastoupení stran. Jeho moc tedy není delegovaná svrchovanou mocí státu, ale pochází od soukromé vlastní moci stran určovat si svůj osud. (IV. ÚS 174/02)

6. Podle ustanovení § 40 odst. 1 písm. c) zák. č. 120 2001 Sb. je exekučním titulem rozhodčí nález, který se stal vykonatelným (srov. § 28 odst. 2 zákona č. 216/1994 Sb.). Jestliže rozhodčím nálezem, jenž meritorně řeší majetkový spor, bylo rozhodnuto také o odměně a náhradě nákladů rozhodčího řízení, je nepochybné, že i v této části, jež má povahu usnesení, jde o způsobilý podkladový titul. (NS 20 Cdo 168/2005)

Související ustanovení:

§ 2 – rozhodčí smlouva, § 3 – forma rozhodčí smlouvy, § 6 – povinnost mlčenlivosti, § 15 – zkoumání pravomoci, námitka nedostatku pravomoci, § 18 – rovnost stran, § 19 – postup v rozhodčím řízení, § 31 – zrušení rozhodčího nálezu

Související předpisy:

§ 106 o. s. ř., – čl. I. odst. 1, čl. II odst. 3 Newyorské úmluvy, – čl. I. odst. 1, čl. II odst. 1 Evropské úmluvy o mezinárodní obchodní arbitráži (č. 176/1964 Sb.)

Z literatury:

BĚLOHLÁVEK, A. Změny v rozhodčím řízení. Bulletin Advokacie, 2012, č. 5, s. 15.

BEZOUŠKA, P., KOCINA, J. Právní povaha rozhodčího řízení – aplikační problémy. Právní rozhledy, 2010, č. 16, s. 585.

MORÁVEK, J. Cesta tam a zase zpátky. Zdravotnické fórum: pravidelná příloha časopisu Právní fórum, 2013, č. 2.

RŮŽIČKA, K. K otázce právní povahy rozhodčího řízení. Bulletin advokacie, 2003, č. 5.

RŮŽIČKA, K. Neaplikování „Římů“ v tuzemském rozhodčím řízení. Právní fórum, 2010, č. 10.

VLASTNÍK, J. Právo na spravedlivý rozhodčí proces? Právní rozhledy, 2012, č. 1.

Koniec ukážky

Table of Contents

Seznam použitých zkratek

Seznam předpisů citovaných v komentáři,

Předmluva

ČÁST PRVNÍ

§ 1 (Věcná působnost zákona)

§ 2 (Rozhodčí smlouva)

§ 3 (Forma rozhodčí smlouvy)

ČÁST DRUHÁ ROZHODCI

ČÁST TŘETÍ ROZHODČÍ ŘÍZENÍ

ČÁST ČTVRTÁ ZRUŠENÍ ROZHODČÍHO NÁLEZU SOUDEM A ZASTAVENÍ NAŘÍZENÉHO VÝKONU ROZHODNUTÍ

Část pátázrušena

ČÁST ŠESTÁ SEZNAM ROZHODCŮ VEDENÝ MINISTERSTVEM

ČÁST SEDMÁ ŘÍZENÍ PŘED ROZHODČÍ KOMISÍ SPOLKU

ČÁST OSMÁ VĚCNÁ A MÍSTNÍ PŘÍSLUŠNOST SOUDŮ

ČÁST DEVÁTÁ ZMĚNA A DOPLNĚNÍ OBČANSKÉHO SOUDNÍHO ŘÁDU

ČÁST DESÁTÁ USTANOVENÍ PŘECHODNÁ A ZÁVĚREČNÁ