Lynn Cullenová

Mrs. POE

Lynn Cullenová

Mrs. POE

Přeložil

Zdeněk Dušek

Tato kniha je fikce. Veškeré postavy, lokality a děje vylíčené v tomto románu jsou upraveny podle autorčiny fantazie. Souvislost s reálnými osobami, místy a událostmi nemusí vždy odpovídat doložené skutečnosti.

Copyright © 2013 by Lynn Cullen

Translation © Zdeněk Dušek, 2014

Czech edition © Metafora, 2015

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-807-5 (ePub)

ISBN 978-80-7359-790-0 (mobi)

Pro

Lauren,

Megan

a Ali

HAVRAN

Edgar Allan Poe

Jednou o půlnoci, maje horečku a rozjímaje

nad divnými svazky vědy prastaré a záslužné –

když jsem klímal v polospaní, ozvalo se znenadání

velmi jemné zaťukání na dvéře – a pak už ne.

„Je to návštěva, či zdání, bylo to tak nezvučné –

Jednou jen a pak už ne.“

Ach, již při vzpomínce blednu! Myslím,

že to bylo v lednu,

každý uhlík vrhal stín jen přede mne a dál už ne.

Toužil jsem po kuropění; – marně

hledaje v svém čtení

ulehčení od hoře nad Lenorou – již poslušné

světice zvou Lenora – nad jménem dívky nadvzdušné,

jež byla mou a teď už ne.

Smutný šelest záclon vlaje z hedvábí a ohybá je

s hrůzou – již jsem do té doby neznal ani přibližně;

abych skryl své polekání, říkal jsem si bez ustání:

„Je to host, jenž znenadání zaklepal tak neslyšně –

Pozdní host, jenž znenadání zaklepal tak neslyšně –

Jednou jen a pak již ne.“

Tu má duše vzmužila se; řek jsem bez rozpaků v hlase:

„Prosím, pane, nebo paní, odpusťte mi velmožně;

avšak, byl jsem v polospaní, když jste přišel znenadání,

přeslechl jsem zaklepání – je to skoro nemožné,

že jste klepal vy“ – a poté otevřel jsem úslužně –

venku tma a víc už ne.

Hledě dlouho do tmy z prahu, stoje v pochybách

a v strachu,

dlouho snil jsem, jak si nikdo netroufal snít mimo mne;

ale ticho bez rušení, ani slůvka na znamení,

jenom plaché oslovení „Lenoro!“ zní zimničně,

to já šeptám „Lenoro!“ – a ozvěna dí zimničně

jenom to a víc už ne.

Vrátil jsem se do pokoje, velmi divě se a boje,

když jsem zaslech trochu silněj nový šramot poblíž mne.

„Jistě cos za chumelice padlo mi na okenice;

podívám se ze světnice, co jsi zač, kdo budíš mne –

ztlumím na okamžik srdce, najdu tě, kdo budíš mne;“ –

vítr a nic jiného už ne.

Vyrazil jsem okenici, když tu s velkou motanicí

vstoupil starodávný havran z dob, jež jsou tak záslužné;

bez poklony, bez váhání, vznešeně jak pán či paní

usadil se znenadání v póze velmi výhružné

na poprsí Pallady – a v póze velmi výhružné

si sedl jen a víc už ne.

Pták v svém ebenovém zjevu ponoukal mne do úsměvu

vážným, přísným chováním, jež bylo velmi vybrané –

„Ač ti lysá chochol v chůzi, jistě nejsi havran hrůzy,

jenž se z podsvětního šera v bludné pouti namane –

řekni mi své pravé jméno, plutonovský havrane!“ –

Havran děl: „Už víckrát ne.“

Žas jsem nad nevzhledem ptáka, jenž tak

bez okolků kráká

bezobsažnou odpověď, jež prozrazuje bezradné;

velmi dobře vím, že není skoro ani k uvěření

pták či zvíře, jež si lení v póze velmi záhadné

na poprsí nade dveřmi – v póze velmi záhadné

a říká si: „Už víckrát ne.“

Potom, sedě na mramoru, ustal havran v rozhovoru

jako duše v jedno slovo samotářsky zabrané –

až jsem si řek v duchu, takže nedošlo mu to

až k sluchu:

„Věřím pevně na předtuchu, osud často okrad mne –

jak mé naděje, i on se k ránu odtud vykradne.“

Však havran dí: „Už víckrát ne.“

Zaražen, an na mne hledí s přiléhavou odpovědí,

říkám si: „Toť bezpochyby pochyt velmi obratně

od pána, jejž osud vedl neštěstím a navždy svedl,

takže nic už nedovedl zpívat než ty bezradné –

pohřební a smutné písně, refrény, tak bezradné,

jako je: Už víckrát ne!“

Když však havran bez ustání ponoukal mne k usmívání,

přistrčil jsem křeslo mysle, že mne něco napadne,

když se vhroužím do sametu ve vzpomínkách na tu větu,

přemýšleje, co as je tu, nad čím řek své bezradné,

nad čím příšerný ten pták zde říká svoje bezradné

„už víckrát ne“.

Tak jsem seděl nad dohady, mlčky, marně, bez nálady

pod ptákem, jenž v hloubi prsou nepřestával bodat mne,

kles jsem s zamyšlenou tváří do podušky na polštáři,

na niž padá lampa, v záři matné, mdlé a malátné,

ale do níž nevboří své ruce, mdlé a malátné,

ona víckrát, víckrát ne.

Zdálo se, že u stínidla houstne světlo od kadidla,

že se bezpochyby anděl v zvoncích z nebe propadne.

„Chudáku, tvůj Bůh ti v zpěvu posílá sem pro úlevu

balzám na tvou starou něhu, po němž navždy vychladne,

po němž láska k Lenoře v tvé mysli navždy zapadne“ –

však havran děl: „Už víckrát ne.“

„Proroku,“ dím, „mene tekel, ať jsi pták anebo z pekel,

synu podsvětí, a přece proroku, pojď hádat mně –

statečně, byť opuštěný žiji zaklet v této zemi,

dům mám hrůzou obklíčený, zda tvá věštba uhádne,

zdali najdu balzám v smrti, zda tvá věštba uhádne“ –

havran dí: „Už víckrát ne.“

„Proroku,“ dím, „mene tekel, ať jsi pták anebo z pekel,

při nebi, jež nad námi je, při Bohu, jenž leká mne,

rci té duši, jež žal tají, zdali aspoň jednou v ráji

tu, již svatí nazývají Lenora, kdy přivine,

jasnou dívku Lenoru kdy v náruči své přivine“ –

havran dí: „Už víckrát ne.“

„Tos řek jistě na znamení, že se chystáš k rozloučení,

táhni zpátky do bouře a do podsvětí, satane! –

nenech mi tu, starý lháři, ani pírka na polštáři,

neruš pokoj mého stáří, opusť sochu, havrane!

Vyndej zobák z mého srdce, opusť sochu, havrane!“

Havran dí: „Už víckrát ne.“

Pak se klidně ulebedí, stále sedí, stále sedí

jako ďábel na bělostných ňadrech Pallas Athéné;

oči v snění přimhouřeny na pozadí bílé stěny,

lampa vrhá beze změny jeho stín, jímž uhrane –

a má duše z toho stínu, jímž mne navždy uhrane,

nevzchopí se – víckrát ne.

Z angličtiny přeložil Vítězslav Nezval

Poprvé jsem se s tím básníkem setkala v Astor House… Přivítal mě se svou krásnou hlavou hrdě vztyčenou, s očima jiskřícíma pocity a myšlenkami, se zvláštní kombinací roztomilosti a povýšenosti ve výrazu i chování; uvítal mě klidně, nevzrušeně, téměř chladně, ale zároveň s takovou seriózností, jež na mě proti mé vůli udělala hluboký dojem. Od té chvíle až do jeho smrti jsme byli přátelé… udržovala jsem s panem Poem korespondenci, ve shodě s naléhavými žádostmi jeho manželky, která věřila, že na něj mám zklidňující a blahodárný vliv.

– FRANCES SARGENT OSGOODOVÁ

v dopise R. W. Griswoldovi, 1850

Paní Osgoodová je středně vysoká, štíhlé až křehké postavy, a elegantní v pohybu i během odpočinku; má nezvykle bledou pleť, velice černé a lesklé vlasy, čisté, zářivě šedé oči a jedinečné výrazové schopnosti. V žádném případě ji nelze označit za krásnou (ve smyslu, v jakém toto slovo chápe svět), ale velmi často si lidé kladou otázku: „Je opravdu možné, že není krásná?“; nejčastěji ti, kteří ji znají nejdůvěrněji.

– EDGAR ALLAN POE,

„The Literati of New York City, No. V“,

Godey’s Lady’s Book, září 1846

Mrs. POE

ZIMA 1845 JEDNA

Většina žen mého postavení se v reakci na špatné zprávy smí s tichým zašustěním čtrnácti naškrobených spodniček, které se přitisknou jedna ke druhé, a s krásně splývajícími vlasy zhroutit na pohovku a upustit porcelánový šálek na koberec. Já mezi ně nepatřím. Jako manželka muže, který je tak zaměstnaný malováním portrétů bohatých mecenášů – většina z nich jsou náhodou ženy –, že zapomíná na rodinu, mám navzdory svému vzhledu víc společného s dívkami, které šlapou zabahněné ulice Corlear’s Hook, kde se snaží vyloudit dolary z námořníků, než s dámami z mé třídy.

Tato myšlenka se mi jednoho odpoledne prohnala hlavou jako kůň bodnutý vosou. Stalo se to v kanceláři The Evening Mirror, kde jsem právě poslouchala, jak šéfredaktor, pan George Pope Morris, vypráví vtip o dvou zaostalých obyvatelích Indiany. Věděla jsem, že zpráva, jejíž sdělení pan Morris zjevně oddaloval, nemůže být dobrá. Přesto jsem se hlasitě zasmála jeho infantilnímu žertu, i když jsem se přitom dusila pachem nadbytku parfémované pomády na vlasy, otevřené nádoby s klihem na stole a papouščí klece vlevo ode mě, která zoufale potřebovala vyčistit. Doufala jsem, že ho obměkčím, stejně jako „prodejná děva“ obměkčuje potenciální zákazníky povytažením cípu sukně.

Do ofenzivy jsem vyrazila, dokud se pan Morris ještě smál vlastnímu vtipu. Usmála jsem se na něj – než jsem se mu šla po dvaadvaceti dnech postavit tváří v tvář, obzvlášť pečlivě jsem si vyčistila zuby – a promluvila jsem: „Pokud jde o tu báseň, kterou jsem vám poslala v lednu…“ Odmlčela jsem se a s nadějí jsem povytáhla obočí – má obdoba zvedání sukní. K nezávislosti jsem potřebovala příjem.

Žádný námořník hodnotící dámské kotníky nevypadal v tu chvíli ostražitěji než pan George Pope Morris. Ostatně jen nemnoha námořníkům se podařilo vyrovnat se jeho úspěchům v oblasti kosmetiky, zejména vlasové. Snad nikdy z lidské hlavy netrčelo přímo nahoru bez pomoci natáček tolik kudrlinek. Jako kdyby si vlasy tvaroval cylindrem. Ať už to bylo schválně, nebo ne, jedna velká lokna se oddělila z masy ostatních a houpala se mu před čelem jako želatinový háček na ryby.

„Nemohl jste ji někam založit?“ tázala jsem se mírně. Možná rád hodí vinu na svého partnera. „Nebo ji má pan Willis.“

Pohled mu sklouzl k mým ňadrům, zklamaně zamrkal nad tím, že vidí jenom plášť, a opět se mi zahleděl do obličeje. „Je mi líto, paní Osgoodová. Mám-li mluvit upřímně, hledáme něco jiného.“

„Jsem si jistá, že by vaše čtenářky ocenily přirovnání k lásce v mých popisech květin. Pan Rufus Griswold byl tak laskav, že některé mé básně zahrnul do své poslední sbírky. Možná jste o tom slyšel?“

„Tu sbírku znám. Griswold zařídil, že ji znají všichni. Nikdy nepochopím, jak se ten mrňavý vyděrač mohl stát takovou autoritou v oblasti poezie.“

„Kvůli výhrůžkám smrtí?“

Pan Morris se zasmál a zahrozil mi prstem. „Paní Osgoodová!“

Rychle jsem pokračovala v útoku, než ztratím jeho zájem: „Moje kniha, kterou vydal pan Harper, Poezie květin a květiny poezie, se prodávala docela dobře.“

„Kdy to bylo?“ zamumlal nepřítomně.

„Přede dvěma lety.“ Ve skutečnosti před čtyřmi.

„Jak jsem si myslel. Květiny nejdou v poslední době moc na odbyt. Dnes se všichni zajímají o strašidelné příběhy. O historky, které nahánějí hrůzu.“

„Jako ta ptačí báseň pana Poea?“

Přikývl, až mu velká napomádovaná kudrlinka poskočila. „Ano. Prodali jsme mnohem víc výtisků, když jsme na konci ledna publikovali Havrana. Totéž se stalo, když jsme ho minulý týden otiskli znovu. Mám pocit, že bychom ho mohli zopakovat třeba desetkrát, a pořád by to nestačilo. Čtenáři se do Havrana úplně zbláznili.“

„Chápu.“ Ale nechápala jsem. Ano, tu báseň jsem četla. Od chvíle, kdy minulý měsíc vyšla poprvé, ji četli všichni Newyorčané, dokonce i ten Němec, který prodává noviny ve Village. Zrovna dnes ráno, když jsem se ho zeptala, jestli má nejnovější číslo Mirroru, se usmál a s přízvukem zadeklamoval: „Už fíckrát ne.“

Má nejdražší přítelkyně, paní John Russell Bartlettová, která díky svému manželovi – knihkupci a majiteli malého vydavatelství – patří k úzkému okruhu newyorských literátů, o Poeovi nepřestávala mluvit a neustávala ve snaze se s ním setkat. Vlastně jsem si říkala, že bych mohla toho úžasného pana Poea zahlédnout dnes ráno v kanceláři. Nejenže do Mirroru přispívá, ale taky v něm pracuje jako redaktor.

Vypadalo to, že mi pan Morris čte myšlenky. „Náš drahý pan Poe si očividně užívá úspěch. Hrozí, že nás opustí. Ať půjde kamkoli, přeju jim hodně štěstí ve zvládání jeho nálad.“

„Je tak velice náladový?“ Pořád jsem doufala, že se s panem Morrisem spřátelím a on mi pak bude zavázaný.

Pan Morris naznačil, jak do sebe obrací skleničku.

„Ach.“ Spiklenecky jsem pokývala hlavou.

„Je opravdu hodně nevyrovnaný, víte? Mám podezření, že je víc než zpola šílený, a není to jen tím pitím.“

„To je škoda.“

Usmál se. „Podívejte, paní Osgoodová, jste inteligentní žena. Uspěla jste s pohádkami pro děti. Moje vlastní děti Kocoura v botách zbožňují. Co kdybyste se k tomu vrátila?“

Skutečný důvod jsem mu sdělit nemohla: peníze. Sepisování pohádek pro děti se nevyplatí.

„Myslím, že je důležité, abych si rozšířila spisovatelské obzory,“ prohlásila jsem místo toho. „Mám na srdci tolik věcí.“ To byla taky pravda. Proč se musí žena omezovat na pohádky pro děti?

Zasmál se. „O tom, jaká barva zvýrazňuje růžovost lící nebo jak zdobit domov o Vánocích?“

Zasmála jsem se jako poslušná prostitutka a s úsměvem odvětila: „Možná vás překvapí, čeho jsem schopná.“

Papoušek v kleci zavřeštěl. Pan Morris vylovil z kapsy oříšek, podal mu ho, otřel si ruce o kalhoty a jeho oči podnikly další z pravidelných výletů od mého obličeje k mým ňadrům a zase zpátky. Podařilo se mi zachovat přívětivý výraz, ačkoli bych mu nejraději vrazila facku, až by mu ta kudrlinka odletěla z čela.

Zamračil se. „Krásná žena jako vy by si neměla lámat hlavu takovými věcmi, ale co kdybyste přišla s něčím podobně neotřelým a vzrušujícím, jako je Havran, jen z ženské perspektivy?“

„Máte na mysli něco temného?“

„Ano,“ přikývl. Viditelně se rozehříval. „Přesně tak – temného. Velice temného. Myslím, že je na to trh připravený. Na hororové příběhy pro ženy.“

„Chtěl byste, abych byla něco jako Poe v sukních, paní Poeová?“

„Ha! Ano. To je ono.“

„Dostanu zaplaceno stejně jako pan Poe?“ vypálila jsem směle. Zoufalá doba si žádá zoufalé činy.

Pan Morris se na chvíli odmlčel, aby dal najevo, jak je má otázka nevhodná. „Poeovi jsem neplatil nic, protože je můj zaměstnanec. Čekal bych, že budete chtít lepší honorář.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

HAVRAN

ZIMA 1845 JEDNA