Otto Hermann Pesch

Druhý vatikánský koncil

1962

1965

PŘÍPRAVA

PRŮBĚH

ODKAZ

Ukážka z elektronickej knihy

Vyšehrad

Kniha vychází

v roce 80. výročí založení

nakladatelství Vyšehrad

|1934 – 2014|

Z německého originálu Das Zweite Vätikanische Konzil.

Vorgeschichte – Verlauf – Ergebnisse – Nachgeschichte,

vydaného nakladatelstvím Echter Verlag, Würzburg 1994,

přeložili Karel Floss (300 –369), Václav Frei (203 –261, 387–396)

Václav Konzal (19 –23, 107–132, 373 –375)

Jaroslav Vokoun (24 –106, 133 –202, 370 –373)

Václav Žilinský (262–299, 375 –387, 397– 415)

Na redakční přípravě českého vydání spolupracoval Václav Konzal

Typografie Zbyněk Kočvar

Odpovědný redaktor Jaroslav Vrbenský

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

roku 2014 jako svou 1307. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle druhého vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 299 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

© Echter Verlag, Würzburg 1993 (3. vydání 1994)

Translation © PhDr. Karel Floss, RNDr. Václav Frei, PhDr. Václav Konzal, Mgr. Jaroslav Vokoun, ThDr. Václav Žilinský 1996

ISBN 978-80-7429-514-0

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

S vděčnou radostí věnuji tuto knihu

Katolické teologické fakultě

Mohučské univerzity,

která mi udělila čestný doktorát

Franz kardinál König

Slovo k českému vydání

Jako účastník Druhého vatikánského koncilu se těším z toho, že může také česky vyjít důkladná zpráva o tomto koncilu sepsaná profesorem Ottou H. Peschem. Toto nové dílo podává zevrubnou informaci o všech velkých tématech projednávaných a schválených na posledním koncilu. Na neposledním místě přitom jde také o velké impulzy, které odtud vzešly pro naši církev na prahu třetího tisíciletí.

Předkládaný text známého teologa umožňuje navíc nahlédnout do lidských zápasů o příslušná velká témata, které probíhaly, dokud daná témata nedosáhla náležité zralosti, jíž bylo zapotřebí, aby mohla být v úplnosti schválena. Na tomto základě se nám tak dostává vhledu do tehdejšího historického pozadí, dnes už jen víceméně povědomého, pro správné pochopení textů však velice významného.

Pro nás všechny však zůstává důležitým, abychom v pokoncilním čase pamatovali na to, jak tehdy – vskutku už od té doby uplynulo dobrých třicet let – sledovala světová veřejnost četné velké otázky koncilu s velikou pozorností, ba s účastenstvím. Koncilem projednávané problémy nebyly totiž důležité jen pro samu církev; ohlas ve sdělovacích prostředcích ukazoval, že stejně významné byly i pro vztah církve a dnešního světa. Velký zájem vyvolávaly proto takové otázky jako ekumenismus, tzn. snaha pomáhat znovunastolení ztracené jednoty všech křesťanů, neboť přítomné rozštěpení na odloučené křesťanské církve „odporuje zcela zřetelně Kristově vůli“, jak se praví v předmluvě dekretu o ekumenismu (čl. 1), „a je pohoršením světu a poškozuje svatou věc hlásání evangelia všemu stvoření“. Dalšími tématy vyvolávajícími pozornost veřejnosti byly vztah katolické církve k nekřesťanským náboženstvím, vztah kněží a laiků v církvi (dekret o laickém apoštolátu), vyjasnění vztahu katolické církve k izraelskému národu.

Papež Pavel VI. zakončil 8. prosince 1965 poslední koncil slavnou bohoslužbou v bazilice sv. Petra. Tato událost se pro mne jako účastníka koncilu stala svým způsobem klíčovým zážitkem.

Papež sloužil slavnostní mši na závěr koncilu. Ve Sv. Petru byl přítomen též zástupce ekumenického patriarchy Athenagora z Konstantinopole v nádherném orientálním liturgickém rouchu. Koncem bohoslužby ho Pavel VI. poprosil, aby přistoupil k papežskému oltáři. Sám jsem patřil k té malé skupině, která mohla zblízka spoluprožít to všechno u papežského oltáře, když papež slavnostním způsobem oznámil přeplněné svatopetrské bazilice následující: V této hodině vyhlašuje patriarcha Athenagoras jako čestná hlava ortodoxních církví a také já sám jako držitel Petrova úřadu vyhlašuji, že bula, jež vyvolala rozkol v roce 1054 a rozdělila církev na západní a východní – že tato bula a její obsah se ode dneška oběma stranami prohlašuje za neplatnou.

V tomto okamžiku se přinejmenším právně zacelila roztržka, jež svého času poprvé rozdělila křesťanstvo.

A tehdy celou bazilikou zaburácel potlesk. Brzy potom mi jeden z přítomných, profesor církevních dějin na jedné rakouské univerzitě, řekl: Víte, při téhle události mi vytryskly z očí slzy, protože jsem si uvědomil ani ne tak jako církevní historik jako historik vůbec, jaký význam má tato hodina pro celý dějinný vývoj světa.

Při diskusích, které se rozvinuly po koncilu mezi tzv. „konzervativním“ a tzv. „progresivním“ směrem (mám přitom na mysli západoevropský a středoevropský prostor), nešlo vždy jen o hodnocení různých koncilních výroků. Oba směry, které tehdy vyvstaly, se spíše točily a točí kolem správného obrazu církve v dnešním světě. Aniž by se stále odvolávali na koncilové texty nebo je brali náležitě na vědomí, kladli jedni důraz na jednotu a jednotnost v protikladu k legitimní pluralitě. Ti druzí zase vyjadřovali svou starost, aby snad fundamentalistické spodní proudy nějak nezúžily nebo nezkreslily obraz církve pro budoucí časy. Opětovně nám to ukazuje naléhavou nezbytnost upřímného a bratrského dialogu, který povede k nalezení konkrétní střední cesty.

Z dnešního pohledu je tudíž zajímavé, jak z časového odstupu více než třiceti let hodnotí význam Druhého vatikánského koncilu pro budoucnost církve papež Jan Pavel II. jakožto hlava církve.

Ve svém apoštolském listu Tertio Millenio adveniente (Příchod třetího tisíciletí) z 10. listopadu 1994 označuje koncil jako „prozřetelnostní událost“, jíž „církev započala bezprostřední přípravu na jubilejní rok 2000“. – Tento koncil „byl totiž podobný předchozím koncilům, a zároveň úplně jiný; koncil zcela zaměřený na tajemství církve a Krista, a zároveň otevřený světu. Protože byl otevřený, dal evangelijní odpověď dnešnímu světu, který poznal nelidskosti dvacátého století, prošel hrůzami první a druhé světové války, zajateckých táborů a nesmírných pogromů. Tyto nedávné události ukazují, že svět, potřebuje obnovu, potřebuje obrácení“ (čl. 18).

Nebo o něco dále čteme: „Na žádném jiném koncilu se s takovou jasností nemluvilo o jednotě křesťanů, o dialogu s nekřesťanskými náboženstvími, o zvláštním významu Starého zákona a Izraele, o důstojnosti osobního svědomí, o principu náboženské svobody, o různých kulturních tradicích, v jejichž rámci církev uskutečňuje své misijní poslání…“

Na základě svých zkušeností z celého světa ještě římský biskup připojil: „Nesmírné bohatství informací a rovněž i nový jazyk, předtím neznámý, kterým koncilový text promlouvá, představují téměř poselství nových časů.“ (čl. 19, 20)

Patřím s profesorem Peschem určitě k těm, kteří z celého srdce souhlasí s Janem Pavlem II., když říká, že Jan XXIII. svolal ten koncil s prorockou předvídavostí, a když na jiném místě konstatuje, že církev udělala posledním koncilem „mocný skok vpřed“.

Vídeň, 22. června 1996

Autorovo pozdravení

českým čtenářkám a čtenářům

Je pro mne kromobyčejně radostné, že tato kniha vychází nyní také česky. Doufám, že svým způsobem může pomoci církvi v České republice přijmout podněty, jež vzešly a stále vycházejí ze světové události, jakou byl Druhý vatikánský koncil. Opravdu mimořádně mě přitom těší, že tuto naději se mnou sdílí také nejdůstojnější pan kardinál ThDr. Franz König, emeritní arcibiskup vídeňský, dlouholetý český příznivec.

Ke vzniku a intencím této knihy, stejně jako k jejím mezím, nemusím opakovat nic z toho, co obsahuje úvodní slovo. Během četby český čtenář snadno rozpozná, že toto vyprávění o koncilu se nezrodilo u něho „doma“, ale u „sousedů“, a z toho vyplývá i různost situací, pohledů i reakcí. Leč právě tohle, že totiž jinde může být leccos jinak, že církev už nechce být po celém světě „uniformní“, nýbrž že pluralitu v jednotlivých místních církvích uznává a dokonce jí přeje, právě to je jedním z nejzávažnějších výsledků koncilu. Jednotlivé místní církve tak nejen mohou domýšlet a dotvářet své vlastní tradice, ale mohou a mají se navzájem inspirovat a povzbuzovat na své dějinné cestě k jedinému cíli, zaslíbenému v biblické zvěsti.

Jedna informace by však asi mohla ctěné české čtenářky a čtenáře zajímat: veškeré obavy zmíněné závěrem úvodního slova „Kde stojíme“ se ukázaly být bezpředmětnými: kniha se mezitím dočkala trojího vydání, a tak bude možná zapotřebí ještě vydání čtvrtého. Velice mě rovněž těší, že se mi dostalo o knize vesměs nejen přátelských, ale i odborně kladných recenzí a posudků, pocházejících přitom z přímo protikladných uskupení v německé církvi, tedy jak ze strany „konzervativních“, tak „progresivních“ recenzentů, smím-li pro stručnost použít těchto zjednodušujících pojmů. Zvlášť vzácný je pro mne soud významného koncilního teologa Aloise Grillmeiera, povýšeného v roce 1995 na kardinála. Ten totiž v jednom interview řekl, že kniha podává velmi dobrý přehled závěrů koncilu i jejich následného působení. Všichni recenzenti se shodují v tom, oč jsem ve skutečnosti usiloval: že navzdory leckterým kritickým slovům byla kniha napsána z lásky k církvi a v upřímné starosti o její budoucnost. Velice bych si přál, aby to vycítili i české čtenářky a čtenáři.

Obzvláštní dík patří nakladatelství Vyšehrad za odhodlání pořídit tento překlad i za péči věnovanou jeho vydání, a jmenovitě všem, kteří se na něm podíleli.

Nuže zdravím české čtenářky a čtenáře a ze srdce jim děkuji za jejich zájem. A také pro ně opakuji své přání, které jsem vyslovil v závěru úvodního slova, aby církev vstoupila do „třetí epochy svých dějin“ dobře připravena.

V Hamburku 11. října 1996       Otto Hermann Pesch

34 roky od zahájení

Druhého vatikánského koncilu

Namísto předmluvy:

Kde stojíme

Osmého řádného generálního shromáždění synody biskupů, která se konala v říjnu 1990 v Římě, se účastnilo dohromady 238 členů. Jen 12 z nich se ještě podílelo na celém Druhém vatikánském koncilu (1962–1965). Píše to mohučský biskup a předseda německé biskupské konference Karl Lehmann v okružním listu, který hned po skončení synody napsal s datem 30. 10. 1990 kandidátům kněžství, jáhnům, kněžím a světícím biskupům v mohučské diecézi.

Dnešní čtyřicátníci – samozřejmě včetně čtyřicetiletých teologů a teoložek – si v nejlepším případě pamatují koncil jako mediální událost svých školních let, snad i s několika matnými vzpomínkami na ne zcela pochopené výklady z hodin náboženství. Pro dnešní třicátníky, a tím spíše pro dnešní studenty teologie, je koncil datem z učebnice (církevních) dějin. Ke kulatým výročím – 35 let od zahájení, 30 let od jeho skončení – se konají konference, vycházejí retrospektivní sborníky s různými bilancemi, byla svolána i speciální synoda, např. roku 1985. Jinak hrozí koncilu v široké veřejnosti zapomenutí. V životě současné církve, a tím spíše v jednání některých nositelů vyšších církevních úřadů upomíná máloco na to, že dnešní církev žije z impulzů a rozletu této události století, jíž koncil skutečně je.

Do jisté míry by se to tak mohlo zdát i proto, že mnohé věci, které koncil zavedl, jsou dnes samozřejmostí, takže si sotva uvědomujeme, že ve srovnání s předkoncilní dobou je jejich význam přímo revoluční. Koncil je také v novější teologii – teologii čtyřicátníků a třicátníků – samozřejmým východiskem a kritériem myšlení a posuzování. To však ještě neformuje takříkajíc „životní pocit“ církve v plné šíři. Na druhé straně ti, kdo na tom mají zájem, nejen někteří hodnostáři, činí mnohé, aby koncil skutečně upadl do zapomenutí, a nitrocírkevní duch doby tomu zčásti napomáhá.

Tato kniha byla napsána, aby uvedený stav pomohla změnit. Padesát let považují znalí historikové na základě historické zkušenosti za dobu nutnou k „recepci“ koncilu, tedy k jeho vědomému převedení do života církve. Máme tedy ještě nějaký čas – počítáno přesně to je do roku 2015. Proto musí být první starostí, aby se koncil uchoval v paměti – nejen v odborné teologii, ale i v prožívání víry (sensus fidei) věřících. Krátce před prahem třetího tisíciletí je nutno mít před očima, kde již církev jednou byla v polovině 20. století a odkud se vydala na cestu do nových časů a oblastí s nadějemi, z nichž momentálně zbývá už jen slabý odlesk.

K tomu přistupují dva spíše vnější důvody. Svědkové doby vymírají. Už jen dvanáct koncilních otců se účastnilo biskupské synody. Teologové koncilu, kteří fakticky vypracovávali texty, jsou z velké části již mrtvi nebo aspoň už nejsou v stavu napsat knihu o koncilu. Já sám jsem abych tak řekl spíše druhořadým svědkem tehdejšího dění. Pro mě je koncilní převrat částí doby mých studií – během jeho příprav a konání jsem končil své základní studium a pracoval na disertaci. V roce, kdy koncil skončil, jsem začal svou učitelskou činnost. Ale ani takovíto druhořadí svědkové doby už nejsou z nejmladších. Za deset let bude možno psát o koncilu stěží z živé osobní zkušenosti, ale jen na základě studia dokumentů a interpretování pramenů – tak jako třeba o Prvním vatikánském koncilu nebo o koncilu Tridentském. Pak už bude sotva možné zachytit a zprostředkovat něco z „atmosféry“ tehdejšího dění, a to bez obav i s přispěním některých anekdotických příhod. Ale právě pak o tom všem budou lidé chtít vědět tím spíše. Proto musela být tato kniha napsána teď, třebaže plný užitek z ní může vzejít třeba až za deset let.

A nyní druhý důvod: Existuje přirozeně již celá knihovna literatury o koncilu ke všem dílčím otázkám témat, která koncil projednával. Neexistuje však žádné novější souhrnné vylíčení koncilu. Jsou tu jen starší shrnující líčení v novém vydání „Malých dějin koncilů“ od Huberta Jedina a o něco podrobnější v VII. svazku Příruční encyklopedie církevních dějin od téhož autora. K tomu přistupují nyní i odpovídající pasáže v souborném díle Giuseppe Alberiga. Přitom byly právě v posledních letech zpřístupněny četné prameny a dokumenty, které vrhají skutečně nové světlo na jednotlivé procesy na koncilu a motivují tak k novému celkovému vylíčení v poněkud zevrubnější formě. I proto musela být tato kniha, pokud vůbec, napsána nyní.

Kniha vznikla z přednášek „pro posluchače všech oborů“, které jsem podvakrát konal v letním semestru 1985 a v zimním semestru 1990/91 na univerzitě v Hamburku. Pro knižní vydání byl rukopis přepracován a přitom podstatně rozšířen. Ani tak ještě nepodává celkový obraz v kvantitativním smyslu, nýbrž soustřeďuji se v něm na teologické důrazy. Žádný recenzent by mně proto neměl vytýkat, že například zanedbávám misijní dimenzi církve, protože jsem nevěnoval samostatnou kapitolu dekretu o misijní činnosti církve; nebo že je mi nedůležitá pedagogika, protože nepojednávám tematicky o dekretu o křesťanské výchově atd. Zůstalo zaměření na širší publikum zájemců, a proto snaha o všeobecnou srozumitelnost. Přitom nejsem veden „badatelskou ctižádostí“. V líčení průběhu koncilu a dějin textů se plně opírám o výsledky bádání jiných, na což poukazuji na příslušném místě. Za teologickou interpretaci textů ovšem zodpovídám sám, u některých interpretací si dokonce nárokuji „autorská práva“ – a říkám pak také, kde nesouhlasím s jinými vykladači. Vždy však platí: Mým hlavním zájmem nejsou žádné subtilnosti, ale pokus uchovat živou vzpomínku, což občas vyžaduje pracovat spíše technikou dřevořezu než jemné mědirytiny.

Několik technických pokynů. Nejmilejší by mi bylo, kdyby měl čtenář při četbě po ruce vydání koncilních textů a vždy si hned nalistoval texty, ke kterým se odkazuje. Protože to vždy nemohu předpokládat, neodpustil jsem si v naléhavých případech citace –jsou pak odsazeny a k úspoře místa tištěny drobně. Přesto chci ještě jednou naléhavě poukázat na to, že bez námahy s vyhledáváním textů to prostě nejde.

Ve snaze o maximální přehlednost a všeobecnou srozumitelnost omezil jsem poznámkový aparát na to nejpodstatnější, na prameny a příležitostné údaje o literatuře ve smyslu odkazů pro speciální teologické zájmy.

Na konci každé kapitoly následuje „Doporučená literatura“ k tématům této kapitoly. I ta je přísně vybrána, především opět z hlediska všeobecné srozumitelnosti, jakož i tak, aby sama uváděla další údaje o vhodné četbě. Poznámky a Doporučená literatura ve spojení s rejstříkem osob činí závěrečný seznam literatury zbytečným.

Rovněž z důvodu všeobecné srozumitelnosti se koncilní dokumenty necitují, jak je běžné v odborné literatuře, podle začátečních písmen prvních dvou slov původního latinského textu (např. LG pro Lumen gentium – Věroučná konstituce o církvi), ale zkráceně např. konstituce o zjevení. Ostatní zde užívané zkratky jsou uvedeny v seznamu zkratek.

Závěrem tohoto vymezení stanoviska musím vyjádřit svůj dík. Především děkuji posluchačkám a posluchačům mých přednášek za jejich podnětné dotazy, které ovlivnily konečnou redakci textu. Dále různým „účastníkům interview“, kteří tehdy byli přitom a kterých jsem se dotazoval, když jsem potřeboval potvrdit některé detaily při kontrole údajů v literatuře. Děkuji kromě toho několika kolegům za „horké tipy“ písemných pramenů tam, kde nejsem dost odborníkem, mimo jiné Hansjakobu Beckerovi z Mohuče pro kapitolu 4 a Johannesu Brossederovi pro kapitolu 9.

Své věrné spolupracovnici Alexandře Hectorové děkuji za účinnou pomoc při sloupcových korekturách. Její zásluhou je z větší části i sestavení rejstříků – a všichni dobře informovaní vědí, jak velký dík náleží tomu, kdo odvedl takovou práci.

Obzvlášť pak musím poděkovat paní Frauke Müllerové, která mi obětovala svůj volný čas na počítačový přepis a ještě se vší vážností tvrdí, že psaní rukopisu ji „pro svůj obsah“ ohromně bavilo. Dlouhý čas byla kromě mne jedinou, která v tuto knihu „věřila“.

A další mimořádný dík patří nakladatelství Echter ve Würzburgu za odvahu k riziku tuto knihu publikovat. Učinilo tak přesto, že jsem před ním neskrýval skutečnost, že ta nakladatelství, s nimiž obvykle a odedávna v plné shodě spolupracuji, vydání této knihy navzdory ocenění rukopisu odmítla s udáním důvodu, že se kniha o koncilu nemůže dnes na knižním trhu uplatnit. Sobě i nakladatelství Echter teď přeji, aby se tento odhad ukázal mylným a ostatní nakladatelé toho nakonec litovali. Především však si přeji, aby tato kniha přispěla k naplnění slov koncilního teologa Karla Rahnera tak, že církev vstoupí do „třetí epochy církevních dějin“ připravena.

Hamburk, 8. prosince 1992,        Otto Hermann Pesch

třicet let poté, co za papeže Jana XXIII.

skončilo 1. jednací období

Druhého vatikánského koncilu

Kapitola První

„Jako když se květ rozevře v nečekaném jaru“

(Prehistorie Druhého vatikánského koncilu)

I. TÉMĚŘ SPONTÁNNÍ NÁPAD

1. Změna v církvi?

Uprostřed protestantského Dolního Saska, na území velké katolické diaspory diecéze Osnabrück, k níž až do konce roku 1994 patřil Hamburk, Šlesvicko – Holštýnsko a Mecklenbursko – Přední Pomořansko, leží v důsledku spletitých historických souvislostí enkláva münsterské diecéze, katolické jižní Oldenbursko. Sídlem příslušného vlastního generálního vikariátu této enklávy, dnes podléhajícího regionálnímu biskupu, je městečko Vechta. A zatímco severoněmecký diasporní katolicismus je „konzervativní“ a odmítavý ke změnám spíše z úzkosti, která do jisté míry souvisí s extrémní menšinovostí katolíků v severním Německu (např. jen 0,3 % v Šlesvicku – Holštýnsku), jsou katolíci v jižním Oldenbursku většinou konzervativní z přesvědčení jdoucího do morku kosti. O jednom takovém katolíkovi, sedlákovi z jižního Oldenburska, koluje od časů Druhého vatikánského koncilu v celé německé církvi hojně vyprávěný vtip, který je asi vymyšlený, ale vymyšlený skvěle: „Ať si tam v Římě rozhodnou, co chtějí, já zůstanu katolíkem!“ (Kdo je toho znalý, ať si vtip řekne v dolnoněmeckém nářečí!)

Vtip výstižně charakterizuje vůbec největší dilema, které koncil znamenal a ještě i po třiceti letech znamená pro dosud běžnou katolickou mentalitu: To, že se v církvi něco smí, může, ba dokonce má změnit, a sice ve všech oblastech, od liturgie přes církevní právo až po teologii a interpretaci závazné církevní nauky. To, že se nesmí měnit nic – ledaže by touto změnou ještě jasněji vynikla její nezměnitelnost, posílila se její pevnost, podpořila se její veřejná autorita –, to považovala drtivá většina katolíků za specificky katolické. A to opět staví náš vtip do ostrého světla: Ani „Řím“, v němž tato drtivá většina katolíků vidí skálopevné základy veškeré nezměnitelnosti, nesmí a nemůže nic změnit. Jinak je nutno zůstat „katolíkem“ bez Říma a proti Římu. Tento vtip, jak víme, se mezitím stal trpkou skutečností v hnutí bývalého francouzského arcibiskupa Lefebvra, zemřelého v březnu 1991. Od chvíle, kdy se kvůli pokračování svého díla, přes všechno úsilí a přes maximální vstřícnost římské kurie, nenechal odvrátit od svěcení biskupů, je, z hlediska církevního práva, jeho hnutí „schizmatické“, „odštěpené od Říma“, je vzdorocírkví.[1]

2. „Osvícen velkou myšlenkou“

Jak mohlo za těchto okolností vůbec dojít ke koncilu? Ze seriózních publikací především posledních deseti let, založených na vyhodnocení uveřejněných i neuveřejněných pramenů jakož i na sděleních svědků, se mezitím přesněji dozvídáme, jak plán koncilu u papeže Jana XXIII. dozrával, a také, že již před jeho nástupem do úřadu zde byly předstupně, na které ovšem nenavázal. Na konci této kapitoly se k tomu ještě vrátíme. Ale ať to vezmeme jakkoli, byla to přece jen nakonec papežova téměř spontánní myšlenka, a bez ní by ke koncilu nedošlo, a zvláště ne k tomuto koncilu. Naopak, v tehdejší době nebylo mužům kurie nic vzdálenějšího, a už vůbec neexistovalo široké nitrocírkevní veřejné mínění, které by něco takového bylo požadovalo.

Tedy myšlenka téměř spontánní! Vyjdeme-li ze dvou papežových vzpomínek jednak v proslovu k poutníkům z Benátek 8. května 1962 a jednak z deníkového záznamu z 15. září 1962, pak to byla dokonce úplně spontánní myšlenka. Napadla jej 20. ledna 1959 v rozhovoru, který se stal právem slavným a později hojně diskutovaným. Onoho dne, v úterý v 9 hodin, sotva tři měsíce po své volbě, hovořil papež jako obvykle o situaci s kardinálem státním sekretářem Tardinim.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titul

Tiráž

věnování

Franz kardinál König Slovo k českému vydání

Autorovo pozdravení českým čtenářkám a čtenářům

Namísto předmluvy: Kde stojíme

Kapitola První

I. TÉMĚŘ SPONTÁNNÍ NÁPAD

1. Změna v církvi?

2. „Osvícen velkou myšlenkou“

II. CO JE KONCIL?

1. Církevněprávní situace

2. Pro srovnání

3. Smysl koncilu

4. Pravomoc koncilu

III. NEDOKONČENÝ 1. VATIKÁNSKÝ KONCIL (1869/1870)

1. Program koncilu

2. Usnesení koncilu a jeho náhlé ukončení

IV. PAPEŽSKÁ CENTRÁLNÍ VLÁDA

1. Styl a forma řízení církve

2. Encykliky a instrukce

V. JAN XXIII.

1. Pius XII. a Jan XXIII.

2. Paradox papeže Jana

VI. OHLÁŠENÍ KONCILU

1. Plány uspořádat koncil

2. Představa Jana XXIII. o koncilu

3. Ohlášení

DOPORUČENÁ LITERATURA

Kapitola Druhá

I. ODPOR – NEJEN V ŘÍMSKÉ KURII

II. VYTYČENÍ CÍLE PROTI MNOHA OČEKÁVÁNÍM A OBAVÁM

III. VNĚJŠÍ PŘÍPRAVA – BOJ S ĎÁBLEM ZBLÍZKA

>Kapitola Třetí

II. PRŮBĚH KONCILU

III. SKANDÁLY A KRIZE

Kapitola čtvrtá

II. LITURGICKÉ HNUTÍ JAKO PREHISTORIE LITURGICKÉ REFORMY

III. VZNIK KONSTITUCE O LITURGII

IV. TĚŽIŠTĚ KONSTITUCE O LITURGII

V. DŮSLEDKY – A JEDNO HODNOCENÍ

Kapitola Pátá

I. OBRAZY CÍRKVE

II. ZÁPAS KONCILU O POJETÍ CÍRKVE

III. TĚŽIŠTĚ KONCILNÍHO UČENÍ O CÍRKVI

A. Církev jako „svátost“

B. Církev jako „Boží lid“

C. Církev jako communio

D. Maria a církev

E. Evangelická kritika

Kapitola šestá

I. NEJEKUMENIČTĚJŠÍ ZE VŠECH KONCILŮ

II. CO ŘÍKÁ KONCIL O JEDNOTĚ CÍRKVE?7

III. BUDOUCNOST EKUMENY?

Kapitola sedmá

I. K PREHISTORII

II. „HIERARCHICKÉ“ ZŘÍZENÍ CÍRKVE

Kapitola osmá

II. PREHISTORIE KONSTITUCE O ZJEVENÍ

III. CO Z TOHO VZEŠLO?

Kapitola devátá

II. PREHISTORIE PROHLÁŠENÍ O NEKŘESŤANSKÝCH NÁBOŽENSTVÍCH

III. KŘÍŽOVÁ CESTA TEXTU

IV. K OBSAHU PROHLÁŠENÍ

Kapitola desátá

II. DOBA PŘED KONCILEM

III. PROBLÉMOVÉ KLÍČOVÉ BODY HISTORIE TEXTU

IV. NĚKOLIK PŘÍKLADŮ KLÍČOVÝCH BODŮ PASTORÁLNÍ KONSTITUCE

Kapitola jedenáctá

I. RETROSPEKTIVNÍ POHLED S VYSTŘÍZLIVĚLOU NADĚJÍ

II. TRVALÝ VÝZNAM DRUHÉHO VATIKÁNSKÉHO KONCILU

III. DOBA PO KONCILU

IV. TRVALÉ ÚKOLY PLYNOUCÍ Z IMPULZŮ KONCILU