Pavla Loucká / Ludmila Trapková a Vladislav Chvála

Žena a muž v rodině

Vyšehrad

Kniha vychází

v roce 80. výročí založení

nakladatelství Vyšehrad

| 1934 – 2014 |

Tato kniha vychází s podporou

pana Ludvíka Hegrlíka

Pavla Loucká / Ludmila Trapková a Vladislav Chvála

Žena a muž v rodině

Ukážka z elektronickej knihy

Obálku s použitím fotografie V. Chvály a L. Trapkové

a grafickou úpravu navrhl Vladimír Verner

Fotografie v textu Arnošt Toms

Odpovědná redaktorka Radka Fialová

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

roku 2014 jako svou 1295. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 160 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Copyright © Pavla Loucká,

Vladislav Chvála, Ludmila Trapková, 2014

ISBN 978-80-7429-500-3

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

Úvod

Přibývá možností pojištění (proti krádeži, proti pokutám, proti úrazu, proti úpadku cestovní kanceláře, proti insolvenci, proti živelním pohromám…), a přece ubývá pocitu zajištění, zejména v osobních záležitostech. A tam, kde se nejistota změnila v nepřehledný labyrint, dovedou rodinní terapeuti spolu s pacienty hledat cestu ven.

Oba dotazované jsem letmo potkala už před lety, v době, kdy ještě dávno nebyli terapeuty, ba ani neznali jeden druhého. Vláďa mě už jako patnáctiletý zaujal překvapivě zralou písní, kterou složil pro jednu naši kamarádku, Lída o pár let později vzbudila můj obdiv jako tanečnice souboru Chorea Bohemica.

Blíže jsem je poznala až v roce 2004 na interdisciplinárním sympoziu rodinných terapeutů v Hejnicích, kam mě přizvali, abych jim něco pověděla o jazyce. Mile mě překvapila rozmanitost přednášejících i jejich kreativita, neformální přátelská atmosféra, nezaujatost úsudků, originalita a hloubka myšlenek. Vše probíhalo ve vzájemné úctě a otevřenosti, účastníci se nepředváděli, ale naslouchali jeden druhému. V kuloárech to jiskřilo humorem. Nově formulovány byly věci, které jsem tušila, ale najednou jsem je spatřila v novém světle: „Žena muže nechce, protože si myslí, že už ji nemá rád. Muž si myslí, že ho žena nechce, protože už ho nemá ráda. Tak se točí v kruhu a s nimi i jejich dítě. Když jim nikdo nepodá ruku, uvláčí je to.“

Společná práce přivedla Lídu a Vláďu k svatbě. Mnohdy pracují ve dvojici. Propojují zkušenosti ženy a muže, manželky a manžela, matky a otce, babičky a dědečka, a především psycholožky a lékaře. Vědí, že řada tělesných onemocnění má příčiny v psychickém strádání. S pacientem a členy jeho rodiny si povídají tak dlouho, až rodina sama odhalí souvislosti, které si předtím neuvědomovala.

Teprve to, co si člověk přizná, může být uzdraveno. A s přibývajícími zkušenostmi navzájem se doplňujících terapeutů rostou i šance, že se jim podaří přivést nemocné k sebeuzdravení. Citlivě zjišťují, po čem který člen rodiny touží a kde se jejich touhy setkávají, kam tíhnou jednotlivě a kam mohou dojít spolu, čeho se kdo z nich bojí a čím může sám sobě dodat odvahu. Dvojice terapeutů se vydává stále tímtéž směrem, a přece pokaždé jinou cestou, kterou předem neznají a nemohou znát. Jejich pacienti se navzájem liší podobně jako sněhové vločky. Zdálky vypadají stejně, přesto se mezi nimi nenajdou dva úplně stejní. Liší se v detailech, o nichž často nevědí ani oni sami.

Vám, milí autoři, děkuji za rozhovor a vám, milí čtenáři, přeji, aby se vám cesty našeho rozhovoru dobře sledovaly.

Pavla Loucká

O dvou ve třech

Běžným způsobem mezilidské komunikace je dialog, v němž se jeden člověk setkává s názorem druhého. My ovšem nejsme dva, ale tři. Čím se diskutující trojice liší od dvojice?

L.: Dvojice je z podstaty labilní uspořádání. Dvojice je jako letadlo. Nejriskantnější jsou start a přistávání. Samotný let vypadá jako hračka. Ale není. Každý ví, že musí neustále investovat. V letadle letecký benzín, ve vztahu společný čas kairos. Jinak letadlo padá a vztah uvadá. Jakmile se přidá třetí – k muži a ženě dítě, k dvojici milá návštěva, k manželům v krizi terapeut – vzniká trojúhelník neboli triangl, který je ze své podstaty (mluvíme o systémové vlastnosti) stabilním uspořádáním, podobně jako trojnožka. V rodinné terapii mluvíme o triangulaci. Dítě usnadňuje stabilizaci vztahu muže a ženy, milá návštěva ozvláštní všední život dvojice, manželé v krizi se začnou společně opírat o terapeuta a zase nabírat výšku, pokud všechno dobře jde.

Rozhovor dvojice nabývá nové dimenze, nemá-li zůstat soukromým setkáním, ale má patřit posluchači, čtenáři, divákovi. Takový rozhovor vyžaduje spolupráci režiséra. Někoho, kdo sleduje celek. Srozumitelnost překračující intimitu těch dvou. Někoho, kdo je trianguluje. Výsledek je pak společným dílem.

Ostatně každý v trojici trianguluje druhé dva, ať už v dobrém nebo ve zlém. Když jsme byli doma tři sourozenci, málokdy se přihodilo, že jsme se všichni svorně snášeli. Byli jsme obvykle dva na jednoho. Třetí byl buď vyloučen, nebo vtahován do sporu na jednu nebo na druhou stranu, v nejhorším případě trhán na dva kusy. Rozhodně jsme si nemohli stěžovat na malou dynamiku. Dobré je, když je tím třetím pokaždé někdo jiný a když ta role vyloučeného nebo vtahovaného koluje. To pak každý druhým dvěma přináší něco nového – novou zkušenost. Subsystém „dvou“, který přechodně nebo chronicky vyčerpal možnosti své tvořivosti, se ve trojici otevírá a obnovuje. Neboť podle druhé termodynamické věty platí, metaforicky přeneseno do sociálního systému, že uzavřený systém spontánně jen degeneruje.

Musíme se vybavit tykadly, která nám umožní poznat, kdy se máme odmlčet. Potřebujeme mezi sebou nalézat možnosti komunikace, jež vy dva hledáte v komunikaci s pacienty, kteří tyto možnosti potřebují ovládat ve svých vztazích. Můžete to formulovat jako odborníci?

V.: Co my jsme za odborníky!? Rodinní terapeuti postupně přišli na to, že je třeba se vzdávat pozice odborníků na problémy rodiny právě proto, aby nevznikl monolog, ve kterém jeden vysvětluje druhému, jak by to měl mít. Dialog je ale podle mých zkušeností v medicíně velmi vzácný, lékaři se učí všem svým znalostem proto, aby mohli radit a léčit. Aby byli mocní oproti bezmocným nemocným. A snad proto se tak často stává, že stojí PROTI sobě lékaři a pacienti. Ostatně sami pacienti zatím převážně očekávají rady a poučování. Ale začíná se to měnit. Začínáme se učit dialogu.

L.: Nejsme odborníky na problémy rodiny, ale laiky také ne. Vzdělání v psychoterapii nás vybavilo k tomu, abychom se lépe než nezkušený laik orientovali v chaotickém dění rodiny a dobře formulovali otázky. Ty jsou, jak říkává Vláďa, takovými světlicemi, které na moment osvětlí krajinu ponořenou do tmy, anebo, jak si to zase představuju já, pomáhají zaostřit rozmazanou fotku, na které zprvu není vidět nic anebo málo, a rodině je jasné jen to, že to už tak dál nejde.

Rodinný terapeut navíc ví, že když do dveří vstoupí čtyřčlenná rodina, vstupují čtyři rodiny. Každý totiž prožívá svou rodinu po svém a jednotlivé verze se více či méně liší, někdy jsou dramaticky odlišné a členové rodiny to o sobě navzájem nevědí. Nenašli způsob, jak by si rozdíly sdělovali, uvědomovali a naučili se s nimi hospodařit. Tzv. otevřené otázky, to jsou ty, na které nelze odpovědět jen rigidním ano, ne, anebo nevím. Jsou královskou cestou ke změnám v sociálních vztazích, v prožívání emocí a k náhledu na to, jak by mohly naše nemoci, zvláště ty chronické, souviset s tím, jak žijeme.

A tak se, Pavlo, těším na tvoje otázky. Že se díky tobě dovím něco nového o sobě, o naší spolupráci s Vláďou, o tématech, která se zvedají z rozhovorů mezi námi, mezi námi a rodinami nám svěřenými, o světě, ve kterém žijeme.

Rodinný terapeut tedy naslouchá, ptá se a z odpovědí sestavuje puzzle, kombinuje odpovědi tak, aby zapadly do vztahové sítě? Neusadí se na odborníkově trůnu, ale čeká, co se vynoří?

V.: Máš pravdu, jsme zvyklí se víc ptát než odpovídat. Když nakladatelství přišlo s nápadem udělat s námi rozhovor a ten vydat jako knihu, trochu nás to zaskočilo. Nejsme ani populární herci, ani sportovci nebo jinak slavní lidé. Slávu nemáme nijak v úctě a raději se médiím, která zesilují jména obyčejných lidí do formátu Slávy, vyhýbáme. Lída popuzeně tvrdí, že vznikla nová profese, která se jmenuje Sláva. Běžně sice přednášíme studentům a kolegům lékařům i psychologům, ale to je něco jiného než sedět s rodinou a otázkami ohledávat terén. Je to dobrodružství poznávání, které nese pozoruhodné plody. Pak se pereme s pocitem, že bychom měli svědčit o tom, co jsme při své práci objevili. Například obraz rodiny jako sociální dělohy, který nám pomáhá provázet rodiny těžkým obdobím. Většina mých kolegů lékařů si stejně myslí, že je to jen nějaké plkání. Žádná laboratoř, žádné přístroje. Co na tom může léčit?

Na sympoziích mě fascinovaly vaše velmi odlišné, a přitom komplementární přístupy. Lído, můžeš mi říci, jak se s Vláďou doplňujete při práci?

L.: Kdysi jsme objevili přednášení ve dvou. To se stalo tak, že jsme už měli poměrně bohatou zkušenost práce v psychoterapeutických párech, pokud možno mužsko-ženských, která má u nás oproti jiným zemím dlouhou tradici už od sedmdesátých let minulého století ve skupinové a také v rodinné terapii. S Vláďou tak pracujeme jednou týdně už dvacet let, zbývající dny každý ve své praxi.

O výhodách terapie ve dvou terapeutech jsme nikdy nepochybovali a na společné konzultace si zveme obvykle ty rodiny, které při příjmu pokládáme za obtížnější. Když jsme pak o své práci někde referovali, přirozeně jsme o ní přednášeli zase spolu. Postupně jsme si začali všímat, že tak dochází ke stejnému fenoménu jako v terapii: že nás totiž posluchači vnímají nejen každého zvlášť, podobně jak o tom mluvíš ty, ale že právě ten rozdíl hraje jakousi záhadnou třetí roli vůči posluchačům. Tak třeba se opakovaně divili způsobu naší improvizace. Jak na sebe navazujeme, jak spolu souhlasíme, nebo se lišíme, a že právě ten rozdíl je pro ně nějak významně výmluvný. Nastavovali nám zrcadlo a díky tomu jsme si začali uvědomovat takovou vlastně trivialitu, že dva jsou víc než jeden. Nebyla by to zrovna moc velká záhada, kdyby jen platilo, že jedna a jedna jsou dvě. Ale záhada je to, co MEZI námi dvěma na posluchače působí. Před námi to popsal Gregory Bateson: „Dva pohledy jsou víc než jeden.“ Muzikanti a zvukaři to dobře znají: Příjem stereo je víc než mono. Tam platí, že jedna a jedna je jedna! A to nás začalo zajímat. Že totéž musí platit i pro určitý druh sociálních vztahů! Jako máme dvě uši pro stereo příjem, dvě oči pro prostorové vidění, tak zřejmě máme také dva vrozené mody vnímání a empatie pro dva druhy jazyka, ženský (mateřský) a mužský (otcovský). A tady už nemluvím jen o tom, jak přednášíme, ani jen o tom, jak ve dvou pracujeme, ale celé to bezprostředně souvisí s výchovou dítěte a s tím, co se neustále děje v každé rodině.

Jak tedy s rodinami mluvíte a jak jim nasloucháte?

L.: Naši pacienti i posluchači mají pro nás a my pro ně dva odlišné mody, které se, tak jako v tom technickém případě, neustále vyvažují. Jednou je hlasitější levý a jindy pravý reproduktor, a pak je tam kdosi třetí – zvukař, který tu vyváženost hlídá a upravuje, aby měl posluchač co nejkomfortnější prostorový vjem. Důležité je, že o ten rozdíl pečuje! Nelikviduje ho, jak to někdy vídáme v nemocných rodinách, kde se jednostranně prosadí jen mateřský nebo jen otcovský princip na úkor toho druhého, anebo se slijí oba v jeden a říká se, že na tom nezáleží, jestli jsou jednopohlavní nebo dvoupohlavní rodina, nebo jestli je maminka jako tatínek a tatínek jako maminka. Mysl (mozek) dítěte-příjemce se pak utváří zmatečně, nenaučí se odlišovat, kdo je kdo, anebo s tím má velkou potíž.

V.: Takhle to vypadá, že jde jen o nějaký luxus jako u lepšího poslechu hudby při stereo-příjmu, ale jde o mnohem víc. My pracujeme s rodinami, kde je někdo poměrně závažně nemocný. Může jít o somatické nemoci, které z nějakých důvodů nejdou vyléčit běžnou cestou, třeba léky. Kdybychom byli neúspěšní, sotva by za námi chodily další a další rodiny se svými pacienty. A já si uvědomuju, že my vlastně kromě slova mnoho prostředků k léčbě nepoužíváme. S rodinami si povídáme, jak říkala Lída, hlavně se ptáme, dáváme jim případně nějaké úkoly, které vycházejí z naší zkušenosti, ale to hlavní, co u nás léčí, je slovo.

To se mi jako klasicky vzdělanému lékaři neříká zrovna snadno. Copak je to možné, aby slovo léčilo? Vím, že takhle to vyjádřit je riskantní. Jakmile někdo začne v době plné chemikálií a úžasné technologie znovu vynášet význam jazyka, riskuje, že bude posuzován jako blouznivec či mystik, nebo rovnou exkomunikován z vědecké komunity. Snad je to proto, že se to zdá být tak tajemné, ne-li přímo nemožné. Ale je to přesně tak, jak se dávno traduje: Na počátku bylo Slovo. Lidský svět povstal skutečně vynálezem jazykové komunikace, „jazykování“, jak říkají naši anglosaští kolegové. Na podrobné vysvětlení by bylo potřeba více času.

Prosím, zkus to aspoň naznačit.

V.: Každý člověk se naučil poznávat svět skrze své rodiče. Ti mu postupně všechno podstatné pojmenovávali. Slovo, jako posloupnost zvukových událostí, je nositelem sdílených významů. Tak je náš svět neustále vyjednáván s tím, jak se významy slov postupně mění. Ve všech rodinách dochází postupně nejen k vyjasňování významů, ale také k jejich zaplétání a znejasňování. Jsou témata, o kterých se prostě mluví těžko, a tak jsou umlčována. Jsou pocity, které se nehodí, které je třeba potlačovat, aby se rodina nerozpadla. A v rámci všech těchto běžných, takříkajíc provozních komplikací vznikají různé verze toho, co se v rodině stalo. Každý má svou. Někdy se o nich domlouvají, jindy je nutné je tajit a žít uprostřed rodiny v osamění. Naše práce s rodinami spočívá ve vyjasňování, tedy vyvádění skrytých témat a verzí na světlo, kde si je mohou všichni prohlížet, prožívat, znovu obnovovat společně sdílené významy a tím se uzdravovat. A protože to funguje, těla se opravdu uzdravují, jsem si naprosto jist, že jazyk je to nejcennější, co lidé po svých předcích dědí, čím disponují. A kdybych měl vybrat něco, co je třeba mít ve velké vážnosti a o co je třeba pečovat, bude to jazyk, řeč, slovo. Prý byly doby, kdy slovo bylo ve velké vážnosti.

L.: Společně sdílené významy. To samo je velké téma. Některé významy s druhými můžeme sdílet a jiné ne a ne. Hrozí, že ztratíme jistotu vlastní identity, která se v druhých rozpustí. Anebo pokud jde o závislé dítě, identita se nevyvíjí zdravě a dostatečně pevně. Takový člověk má potíže ve vztahu rozpoznat, co prožívá a soudí on sám a v čem je součástí druhého, který je ve skutečnosti autorem života obou.

V rodině je potřeba, aby byl dostatek společně sdílených témat, která vytvářejí soudržnost, ale stejně důležité je, aby v ní bylo bezpečné se vymezovat a od některých témat se distancovat, nesouhlasit a stát si za svým. První spojuje, druhé rozděluje. Vznikají dilemata jako na běžícím pásu: raději souhlasit a být spolu, anebo uhájit své a vystavit se samotě? I to se neustále děje v jazyce. Jazyk ženský je spíše ten spojující, jazyk mužský rozděluje. Jak to udělat, abychom jeden druhého nezabili, když jdeme ze samé podstaty proti sobě? Tak, že si od samého dětství osvojujeme oba jazyky. Muž integruje svou citlivost a žena se naučí ráznému vymezování. Máme pak všichni jazyky dva, jeden vlastní, ve kterém spočíváme a odpočíváme, neboť je v souladu s našimi vrozenými instinkty, druhý získaný, pro který se musíme namáhat a instinkty poněkud umlčovat. Pokud mezi členy rodiny spojování a vymezování rychle koluje, bývá tam dobře. Podstatou života je pohyb, změna, neustálé oscilace: nahoru – dolů, dovnitř a ven, nádech – výdech, k sobě a od sebe.

Jak to myslíte?

V.: Asi by to chtělo příklady, aby to bylo jasnější. Často se dnes diskutují otázky kolem výchovy dětí, zda je trestat, nebo netrestat, když dělají něco, co je za hranou. Je jasné, že když se položí otázka, zda děti bít či nebít, každý s tím má zkušenosti, tak rozhodně raději nebít. Bití je ponižující. Ale pak se v jiných debatách objeví totéž téma z jiného úhlu pohledu: Co s nezvedenými dětmi, které jdou už tak daleko, že napadají své učitele, někdy i rodiče, a jsou nezvladatelné? Je možné ponechat děti jen tak hledat, kde jsou přijatelné formy chování? Lze toho dosáhnout bez občasného jasného fyzického trestu? Mají si dospělí nechat všechno líbit v naději, že jednou, až to dítě doroste, samo pochopí, že je lepší respektovat druhé lidi? Když se na problém dívám z našeho úhlu pohledu, nejde jen o nějaké facky. Jde o to, jak dítě pozná, že jeho chování je za hranou. Samozřejmě se na tom podílí jazyk. Někdo mu musí říci: „Tohle nedělej!“ Nebo: „Já nechci, abys to dělal!“ V době, kdy se tohle děti potřebují učit, samozřejmě experimentují se vším kolem sebe. Objevily svou iniciativu, aktivní ovlivňování světa, a nelibě nesou, když narazí na překážky. Na ně nutně musí dříve nebo později narazit.

Zastánci, a zejména zastánkyně názoru, že děti jsou osobnostmi od samého narození, jistě řeknou, že není správné, aby dětské chování bylo nějak omezováno.

V.: Jenže v tom je právě ten háček. Dítě se světu teprve učí a hranice k našemu světu naprosto neoddělitelně patří. Když dítě běží do vozovky, kde jezdí auta, nebo chce skákat z okna, je celkem jasné, že je třeba mu v tom zabránit. Ty nejdůležitější hranice ale vůbec nejsou vidět! Jsou to hranice sociálního systému, ty jsou tvořeny jedině jazykem, o nich se dá vyjednávat. Tahle hranice se pozná podle toho, že se na ní mění pravidla: Tady se přezouváme, tady chodíme spát ve 20 hodin, tady si myjeme ruce, kdežto tamhle jinde – mimo náš svět – se to dělá jinak. Tady se k sobě slušně chováme, tady nepoužíváme hrubá slova, tamhle jinde, v jiném sociálním systému (třeba ve škole) platí jiná pravidla. Rodiče se dnes často bojí určovat pravidla a vyžadovat jejich dodržování v mylné představě, že tím mohou dítěti nějak ublížit. Opak je pravdou. Dítě, které vyrůstá ve světě, kde nejsou pravidla, kde nejsou hranice, propadá úzkosti. Jiný – a nejspíš častější – důvod k naprosté rezignaci na stanovování pravidel je bohatství, ve kterém naše děti vyrůstají. Když si toho můžeme tolik dovolit, když máme všichni tolik možností, tak proč vlastně něco od dětí vyžadovat? Už tady nejsou často žádné materiální důvody, proč by se mělo něco zakazovat. A tak když dítě něco chce, i když vidíme, že je to nesmysl, říkáme si v duchu: „Proč vlastně ne?“ A hranici nehájíme. Tak dítě prolamuje postupně jednu hranici za druhou, až neví, kde vlastně přestat. A proč vlastně ne?

A tady se uplatní funkce mužského jazyka. Pevné a jasné vyjádření, že něco je už za hranou. Za hranicí. Když tohle dospělí dítěti poskytují, trestů není třeba. To jen v nejhorším, když jinak už nejde útok na hranici zastavit.

Co na to říkají ženy?

L.: Jak jsi už zmínila, některé maminky si myslí, že dítě je osobnost od samého narození. Obávají se, že omezovat jej znamená ničit mu charakter a činit ho nešťastným na celý život. Když se dítě narodí, jeho osobnost teprve vzniká. Samozřejmě přišlo na svět s určitým věnem bez viny a bez zásluhy, ale osobnost to v pravém slova smyslu ještě není. Má jen předpoklady být samostatnou a originální osobností. Je to jako s rostlinou, která vyrůstá ze semene. Semeno samo nestačí. Potřebuje prostředí, které poskytuje světlo, teplo, živiny, vláhu. U dítěte to je nejdřív matčina děloha, a potom psychosociální vazba s matkou. O málo později vzniká vazba s otcem, jíž se dítěti sociální svět jeho vztahů rozšiřuje. Pro každý vývojový úkol potřebuje určitý specifický vztah, bez něj hrozí vývojová stagnace. Jde o spontánní děj. Chybějí-li vlastní rodiče, na jejich místa jsou doslova nasávány náhradní postavy. Na kvalitě těchto intimních vztahů záleží, v jakou osobnost dítě vyzraje.

Nejenže rodiče formují svého potomka, ale také potomek formuje své rodiče. Čím lépe, tím lépe. Je-li rodič pevný, milující a pečující sice, ale také vyžadující a omezující, dítě se o něj tvaruje. Neobsahuje-li naopak slovník a jednání rodiče zákazy a příkazy, osobnost dítěte nemá šanci se zdravě strukturovat. Jak říkal Vláďa, takové děti jsou plné úzkosti, nechápou, jak svět kolem funguje, nepoznají, co je dobré a co ne, co je studené a co horké, jejich organismus tvoří příznaky, bývají nemocné, jsou s nimi výchovné potíže. Jestliže se v takovém případě rodiče nezpevní a nezačnou dávat jasné, třeba i hodně nepříjemné odpovědi a požadavky, a namísto toho zvýší péči a ochranu, úzkost dítěte, a tím i jeho sklon k nemocnosti mohou zvyšovat, ba doslova pěstovat. Společně s dítětem roztáčejí kolotoč čím hůř, tím hůř: čím choulostivější, tím větší péče, čím větší péče bez omezování, tím větší choulostivost. Vývoj potomka i zdravé souhry mateřství a otcovství stagnuje.

Jazyk žen a mužů

Když pozorně sleduji, co říkáte, uvědomuji si nejen rozdíly mezi mužským a ženským jazykem, ale také jazykové rozdíly vyplývající z naší každodenní praxe. Co by mezi terapeuty a filologem mohlo být jazykovým „mostem“? Snad metafora? Ta totiž trefně míří do hloubky, a přesto je srozumitelná. Do jaké míry metaforu využíváte ve své praxi?

V.: Bez metafor to ani nejde. Málokdy je nám dostupná myšlenka druhého ve své úplnosti, jak on to myslel, když říkal třeba „je tu chladno“. Je mu zima tak, jak ji znám já? Nebo chtěl říci, abych ho zahřál? Nebo to znamená, že ho tady nikdo nepřijal mezi své? Slova více či méně symbolizují to, co chceme vyjádřit. Slovy malujeme, abychom vystihli to, jak se cítíme, nebo jak vnímáme situaci, slovy šermujeme, ohmatáváme situaci, ve které se nacházíme. Za slovy se skrýváme, držíme se stranou, hlídáme si intimitu. Otázka na chvíli osvětlí část neviditelného světa toho druhého nejprve jemu, a když odpoví, pak i nám.

Slova, která nám někdo říká, jsou jako divoká zvířata, která si musíme nejprve ochočit, než je přijmeme do svého světa. Říká, že jsem moc hodný. Co tím myslí? Kam směřuje? Co v jeho světě znamená „být hodný“? Není to totéž, co jinde „hloupý“? V terapii už nejde jen o jednotlivá slova, tam musíme dbát na vyjasnění jejich významu, co pro koho znamená, už to je někdy léčivé. Ale častěji jsou to metafory, kterými se pokoušíme popsat, jak rozumíme jejich situaci. Třeba: „Teď mi to připadá, jako byste jeli spolu na plachetnici a snažili se vyrovnávat její náklon ve větru. Jenže čím více se jeden nakláníte na jednu stranu, tím více to druhý musí vyvažovat na druhou stranu. A nakonec vypadáte, jako byste oba viseli přes hranu lodě až nad hladinu, a je to hrozná dřina, místo abyste si sedli vedle sebe u stěžně a v klidu si povídali…“

To je popis dojmu, který vidíme často, protože partneři mají tendenci se polarizovat a vyvažovat. Jindy přirovnáme situaci rodiny k vodákům, kteří se „cvakli“ pod jezem a teď se tam mlátí ve válci pořád dokola a polykají andělíčky… To když rodina stagnuje v nějaké vývojové fázi a ne a ne se dostat dál. Tohle přirovnání lépe vystihuje situaci, je přijatelnější, pochopitelnější, než kdybychom suše konstatovali, že je rodina v anorektické stagnaci…

Jak jsou dnes lidé k obraznému vyjadřování vnímaví?

L.: Škoda, že se dnes tak málo čtou básně. Kultivovali bychom smysl pro metafory a vědoměji bychom zažívali jejich léčebnou moc. Vezměte si takového Karla Kryla. Mluví se o něm jako o písničkáři, a teprve na druhém místě se obvykle zmíní jako básník. Já bych to pořadí otočila. Pro mne je především básník. Představte si, že by své texty nezhudebnil a nedoprovázel na kytaru a vydal je v básnické sbírce. Kolik lidí by si je asi tak přečetlo? Kryl je dopravil k lidem zpěvem, a tím obešel překážky, které by jinak stály v cestě k jeho poezii v podobě všelijakých racionalizací, rigidních představ a předsudků. Cesty našich pacientů k novému pochopení poezie jejich vlastních životů by zůstávaly podobně zarubané, kdybychom neměli dovednost vytvářet v terapeutických rozhovorech příznivé klima, ve kterém se otevírají brány tvořivosti a chuti ke změně. Metafora je samozřejmou součástí naší práce. Někdy je metafor během jediného terapeutického sezení jak nasypáno.

V.: Je to pravda. Básní se dají některé situace vyjádřit mnohem přesněji než matematickým vzorcem. Básnický jazyk je pravým opakem vědeckého. Ten se totiž snaží vyslovit Pravdu tak, aby byla neměnná, navždy zafixovaná, vždy platná, asi jako Pythagorova věta. Ale zkuste Pythagorovou větou vyznat lásku! Ha?! No jasně, nevhodný příklad… Ale vezměte si, jak dlouho se používala ve vědě latina.

Mrtvý jazyk byl nejlepší volbou nejspíš proto, že se vyvíjel jen velmi pomalu, proto v něm mohly Pravdy zůstat zafixovány jako anatomické preparáty ve formalinu. Když se totiž pohnou významy slov, pohne se i realita, kterou popisují. A živý jazyk neustále mění významy, nejprve jen nepatrně, slova jako by se pokoušela vyjadřovat další a další odstíny reality, až se význam slova posune do docela jiné oblasti, než kde původně byl. Třeba „matka“ se použije nejen pro ženu, která porodila dítě, ale i pro kovovou matičku ke šroubku nebo pro kvasnou kulturu.

Neexistuje nic takového jako vnitřní řeč, kterou bychom jen vydávali navenek. Mysl si žije svým vlastním životem, obrazy, pocity, které se pokoušíme druhým sdělit, je-li třeba, hledáním vhodných slov. A saháme po takových, která se tomu vnitřnímu stavu co nejvíc podobají… „Je to hustý,“ zvykly si říkat naše děti o kdejaké situaci. Většina metafor ožije v jedinečném případě. Když se hodí častěji, když se situace, kterou metafora nějak vystihuje, opakuje, pak se může rozvíjet, prohlubovat, až se zafixuje. Zkušenosti z jedné oblasti mohly obohatit jinou oblast.

Metaforu nám darovaly právě jazyky dnes už mrtvé. Nejstarší jsou metafory vztahů k tělesnosti, obdoba českého „mám ho plné zuby“. Můžete uvést příběh, v němž fyzické metafory přispěly k odhalení skryté příčiny problému?

V.: Ale to je naprosto běžné. Většina psychosomatických příznaků ukazuje na nějakou skrytou symbolizaci situace, ve které se člověk nachází a nemůže se z ní dostat. Já jako klasický lékař jsem se musel dlouho přesvědčovat, že tomu tak je. Už v osmdesátých letech jsem při seznamování s pacientem začal používat časovou osu, což je jen lépe organizovaná anamnéza. V ní se objeví vedle sebe somatické projevy organismu a jejich psychosociální kontext. Divil jsem se, když bolest v noze bránila matce dvou malých dětí po rozvodu doslova „stát na vlastních nohou“. Častá je bolest za krkem u lidí, kteří toho „mají moc na krku“, bolest ramene a omezená hybnost u žen po odchodu dětí, jako by v nich „ztratily svou pravou ruku“, silné šumění a pískání v uších u těch, kdo raději pro samý hluk „neslyší vlastní myšlenku“ tam, kde jsou vlastní myšlenky na skutečnou situaci nebezpečné, nebo nesnesitelné. Takových metafor jsou celé překladové slovníky, třeba od Detlefsona (Nemoc jako symbol) nebo Heyové (Miluj svůj život). Potíž je v tom, že nemá jít jen tak o překlad něčeho, co tělo pacientovi říká a on tomu, na rozdíl od experta, nerozumí. Je to asi jako se snem a snářem. Je velký rozdíl číst si o snu ve snáři, nebo si o něm povídat s psychoanalytikem.

Lído, vidím, že listuješ ve svých zápisech.

L.: Mohu nabídnout výňatek ze svého zápisu desátého psychoterapeutického sezení tak, jak jsem ho zachytila bezprostředně po odchodu manželů v těžké manželské krizi. Neodhaluje jen jednu statickou příčinu problému, ale ukazuje, jak celý proud metaforické řeči může výmluvně vystihovat dynamiku páru muže a ženy:

„Po minulém výbuchu a útěku muže jsem připouštěla možnost, že už nepřijdou. Jsou tu a muž je proměněný. Omlouvá se, už v tramvaji si sypal popel na hlavu. Na dnešek se nechal přemluvit ženou a také skoro dospělé dcery se zapojily, aby šel. Beru mu pocity viny, tady to není společenský rozhovor, emoce sem patří, oceňuji, že dokázal přijít, a současně jej vybízím: Je důležité, aby to bylo jeho rozhodnutí. Poprvé s ním vedu rozhovor, ve kterém to není na jeho straně jen slovní průjem bez kontaktu. Je pozorný a zvědavý k tomu, co říkám, dokáže si počkat, najednou umí naslouchat. Ovšem v komunikaci se ženou je to pořád stejné, tím spíš, že dnes je naopak ona naprosto odbrzděná. Je špičatá, útočná, agresivní, nechápu, jak to může muž vydržet, a zahlédnu jeho slovní průjem jako účinný štít. Ale tím roztáčí jen víc a víc jejich zacyklení:

Čím víc se muž brání, tím zuřivější a agresivnější je žena. Je překvapený, že za ženina souhlasu opakuji, co se tu minule dělo, když v afektu vystřelil, ani nepozdravil. Žena byla smutná. Mluvila o něm hezky, že ho má ráda, ale ona se za ta léta rozvinula, vyrostla z malých bot. Jenže on zůstal u původního zamilování. Ten rozdíl žena bolestně nesnáší. Potřebovala by, aby se rozvíjeli spolu. Musí a chce vydržet kvůli dětem, ale je to pro ni těžké, je strašně unavená. Jeho minulý afekt a ten dnešní ženin přirovnávám k opravdovému průjmu. Když se vyprázdníme, situačně to pomůže, jenže to smrdí všude kolem. Žena poněkud ztichne a potvrdí má slova. Doma se drží ukázněně, tady si dovolí jít se zlostí ven. Nechávám ji nadávat a křičet, co všechno se nedá vedle Něj vydržet, a klidně mluvím s mužem, který natahuje krk, abychom se v tom jekotu slyšeli. Tu se muž odkloní k ženě a spouští paralelní monolog proti monologu ženy.

Zabořím se do křesla a čekám, až si všimnou. Nevšimnou si, a tak se tiše vkládám do jejich hádky, kde není slyšet vlastního slova. Nakonec dosáhnu, že ke mně zpozorní. Mluvím o jejich mimoběžnosti, komunikačních pravidlech, a že už neposlouchám obsah toho, o čem se hádají. Muž racionálně o emocích, žena jedna emoce. Sáhnu po kamenech, abychom tu situaci znázornili. Žena si vybere kámen, poznala, že je od Mrtvého moře. Muž komentuje ten svůj: celý vyžraný, děrovaný. Pak chci, aby žena zpodobnila svou dnešní zlost. Rázně vyrovná hradbu mnoha kamenů mezi sebe a muže. Muž na to nevěřícně kouká, konečně jsou trochu zticha. Žádám muže, aby vybral svou zlost – bezmocnost – zoufalství. Vybere pichlavý, ale úhledný a vlastně hezký malý plod eukalyptu. Směju se, že je takový hezký a malý, tak cudně přidá ještě jeden takový k tomu prvnímu. Nechávám to tak a oceňuji, že už také něco ví o svých emocích. Sebe dávám jako diváka na úroveň hradby tak, že mohu sledovat oba, a ptám se, jak by spolu mohli zkoušet mluvit, aniž by naráželi na tu obrovskou bariéru mezi sebou.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titul

Tiráž

Úvod

O dvou ve třech

Jazyk žen a mužů