Česká klasika – Výběr z české poezie

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Jana Eislerová

Česká klasika – Výběr z české poezie – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

Josef Jungmann

Těžké vybrání

Zlé ženy

František Ladislav Čelakovský

Bohatýr Muromec

Veliká panychida

Toman a Lesní panna

Pocestný

Radost a žalost

Květ života

Růže stolistá

Epigramy

Jan Kollár

Slávy dcera (úryvky)

Karel Hynek Mácha

Přípis básní

Z temna lesa žežhulička

Máj (úryvky)

Karel Jaromír Erben

Kytice

Štědrý den

Vrba

Václav Bolemír Nebeský

Český máj

Kol když hučí…

Božena Němcová

Ženám českým

Karel Havlíček Borovský

Moje píseň

Z epigramů

Domov ruský

Tyrolské elegie

Hrob

Křest svatého Vladimíra (úryvek)

Jan Neruda

Tys jako horská krajina…

Ty věčné hlasy proroků

Vzhůru již hlavu, národe…

V sobě jen a mlčky nesu…

Dědova mísa

Balada dětská

Romance o Karlu IV.

Adolf Heyduk

V snění

Václav Šolc

Píseň o ruce mozolné (úryvek)

Vítězslav Hálek

Ten není rekem největším…

Nekamenujte proroky…

Vyběhla bříza běličká

Svatopluk Čech

Dosti nás

Písně otroka (úryvky)

Sekáči (úryvky)

Josef Václav Sládek

Velké, širé, rodné lány

Bílá hora

Točič

Láska

Až bude krásný slunečný den

Eliška Krásnohorská

Mužná postava

Lípy

Jaroslav Vrchlický

Za trochu lásky…

Píseň

Mé jaro

Vánoce

Antonín Sova

Pole

Zlatá kniha

Kdo vám tak zcuchal tmavé vlasy?

Josef Svatopluk Machar

Zastaveníčko

Lístek

Kus autobiografie

Otokar Březina

Moje matka

Úsměv života

Karel Hlaváček

Dva hlasy

Hrál kdosi na hoboj

Sloky

Viktor Dyk

Ztracené iluze

Dluh chce se splatit

Země mluví

Odpověď neznámému

František Gellner

To je teď celá moudrost moje

Perspektiva

Všichni mi lhali

Už se mi k smrti protiví…

Konečně je to možná věc…

Josef Jungmann

(1773–1847)

„…jen potud Čechové zůstanou Čechy,

pokud česky mluviti budou…“

O jazyku českém

TĚŽKÉ VYBRÁNÍ

Dívky dvě můj život sladit volí,

popohnulo jich mé vzdychání,

sladké, však jak těžké vybrání!

Obou nelze, jednu vzíti bolí.

Rusá, jako zlatá síje v rolí,

Lila jemně hoří k líbání:

prudkým hřeje ohněm k kochání

pěkná, živá, černooká Loli.

Zvolím prudkou lásku Lolinu?

Čili jemný oheň modrých očí?

Prudkýmť se i jemným rozplynu.

Slepě vztáhna ruce, když mne zočí,

která dříve k horkým prsům skočí,

k prsům horkým slepě přivinu.

ZLÉ ŽENY

Doslejchám se až k tesknosti

na zlé ženy stížnosti,

nechť jsem v městě nebo v poli.

Jáť pak dvě jen znám:

Jednu doma mám,

druhou … zřím, kam přijdu koli.

František Ladislav Čelakovský

(1799–1852)

„Čítání písní ruských podobá se procházce hlubokými hvozdy, mezi hustým vysokým stromovím, vedle potvorně rozmetaných skalin, hučících řek a jezer; bavení se zas písněmi českými procházce šírým polem a lukami, kde oko toliko s nízkým křovím neb utěšenými hájky se potkává a sluch chřestem potůčkův aneb skřivánčím švitořením bývá zaměstnáván.“

Karel Alois Vinařický

BOHATÝR MUROMEC

Oj za horami, za vysokými

za těmi lesy, za hustými

a za lesy hustými lichvinskými

vyletoval jasný, mladý sokol

na rychlých křídlech až pod oblaky,

a za tím sokolem tři jestřábi,

tři zbojci-jestřábi jsou se hnali;

oni sokola obletovali,

oni k sokolu doletovali,

ostré zobce mu do těla zatínali,

až jsou oni sokola k zemi strhli

a strhnuvše tak do smrti ubili.

Oj za horami, za vysokými

za těmi lesy, za hustými

a za lesy hustými lichvinskými

na koni se ubíral dobrý mládec,

on ne kvapem jel, a jen pojížděl

křížem ruce složiv, hlavu přikloniv,

jak by po šírém poli hoře rozsíval.

I vzali se odněkud, přiskákali,

tři jezdci, všickni sobaky tatarské;

a oni dobrého mládce obskočili,

ze zad, zboku, zepředu naň doráželi,

ostré šavle mu do těla zatínali,

až jsou oni mládence s koně strhli,

a strhnuvše tak do smrti ubili.

Počali Tataré mládce svlíkati

z oděvu jeho drahého, stříbrného,

tož ze stříbrného i zlatého,

a jali se v jeho oděv děliti,

ubitému jinochu se posmívati. –

A zpod lesa, lesa hustého,

vzav se tu odněkud kůň vyjíždí,

on nevyjíždí, on větrem letí,

a na tom koni bohatýr Muromec,

Muromec ze slavného města Muroma.

Jedva Tatary zahlídnul, tři sobaky,

on z toulu vynímá kalenou střelu,

střelu pustí s tětivy hedbávné,

střela ta se zaryla v bílá ňádra,

v bílá ňádra prvního Tatařína.

A Muromec vytasil meč ocelový,

mečem tím ocelovým rozpůlil

v dvě půle druhého Tatařína.

A třetí Tatařín na kůň vyskočiv

utíká maní nemaní v šíré pole;

i bylo Muromci čemu se smáti,

i bylo bohatýru takto mluviti:

„Hoj, kdo přede mnou utíká v šíré pole,

na toho já meče netasívám,

za tím já střely kalené nepouštívám,

a pouštívám tě, můj koni bujný!“

Tomu hlasu kůň bujný porozuměl;

on prvním skokem – do půl pole,

on druhým skokem do Tatařína

a třetím skokem – Tataru přes hlavu;

i valí se, padá Tatařín k syré zemi,

na kusy lebka jeho roztřepena,

tož rázným kopytem koně bujného.

A vrátil se Muromec k dobrému mládci,

k mládci tomu dobrému ubitému;

on vykopal hrob v šírém poli,

do toho hrobu tělo položil,

za duši jeho se pomodlil,

a schytav a svázav koně tatarské

on s nimi ujížděl ve svatou Rus.

VELIKÁ PANYCHIDA

Ne krupobitím, ani lijavcem

na šírém poli obilí polehlo,

to zatopeno, to rozdrceno: –

ach pode Moskvou, pode matičkou,

tam na rovinách, smutných dolinách

mnoho chrabrého vojska ruského,

mnoho vojínstva i francouzského

ku syré zemi hlavou přilehlo,

to rozbodáno, to rozkotáno

ostrými meči, hrotem bodáků,

i přívalem to kalených koulí.

Vy, velké matky věrní synové,

vy milé vlasti obhájcové,

dobrého cara zástupcové!

My za tu lásku, za ochotnost,

za drahou oběť vašich životův

vám slavili jsme panychidu,

jakouto posud svět nevídal

a o jaké snad nikdy neslýchal.

Nebylo u nás světla hojného,

nebylo dosti vosku jarého

pro tolik množství duší vašich;

a my postavili jedno světlo

do toholiž chrámu božího,

jediné světlo – matičku Moskvu,

vám synům milým na usmíření,

a vrahům našim na pokoření.

Ohlas písní ruských

TOMAN A LESNÍ PANNA

Večer před svatým Janem

mluví sestra s Tomanem:

„Kam pojedeš, bratře milý,

v této pozdní na noc chvíli

na koníčku sedlaném,

čistě vyšperkovaném?“

„Do Podhájí k myslivci

musím ke své děvčici;

znenadání nemám stání,

zas mě čekej o svítání.

Dej, sestřičko, dej novou

košiličku kmentovou,

kamizolku růžovou.“

Jiskra padla pod koníčkem,

sestra volá za bratříčkem:

„Slyš, Tománku, radu mou,

nedávej se doubravou:

objeď dolem k Svaté hoře,

ať nemám po tobě hoře,

dej se raděj v zápolí,

ať mě srdce nebolí.“

Nejel Toman doubravou,

dal se cestičkou pravou;

a v Podhájí u myslivce

nový domek jedna svíce,

hostí mnoho pospolu,

jizba plna hovoru.

Smutkem Toman obklopen

patří s koně do oken:

děvče láskou jen rozplývá,

na ženicha se usmívá;

otec jedná námluvy,

matka hledí obsluhy.

Jedli, pili, rozprávěli,

dobrou vůli spolu měli,

žádný na to nic nedbal,

kůň že venku zařehtal

a mládenec zavzdychal.

Panna jenom snoubená,

najednou se zarděla,

svědomí ji přece tlačí,

šeptá cosi sestře mladší.

Sestřička od večeře,

vyšla rychle za dvéře:

„Navěky se, Tomane,

milá s tebou rozstane,

jinému se dostane.

Najezdil jsi se k nám dosti,

dnes tu máme bližší hosti,

hledej sobě jinde štěstí.“

Toman koněm zatočil,

v šíré pole poskočil,

zaťal zuby, smračil čelo,

kolem všecko neveselo.

Půlnoc byla, měsíc zašel,

sotva jezdec cestu našel;

prudce hned, pak loudavě

ubíral se k doubravě.

„Všecky krásné hvězdičky

ze tmy jsou se prosypaly,

proč vy, moje mladé dni

ve tmách jste se zasypaly!“

Jede, jede doubravou,

les šumí mu nad hlavou,

větřík chladný z noci fouká,

nad ouvalem sova houká,

koník blýská očima,

koník stříhá ušima.

Cupy dupy z houštiny

letí jelen v mejtiny,

na jelínku podkasaná,

sedí sobě Lesní panna;

šaty půl má zelené,

půl kadeřmi černěné,

a ze svatojánských broučků

svítí pásek na kloboučku.

Třikrát kolem jak střela

v běhu koně objela,

pak Tomanovi po boku

vyrovnává v plavném skoku.

„Švarný hochu, nezoufej,

bujným větrům žalost dej,

jedna-li tě opustila,

nahradí to stokrát jiná.

Švarný hochu, nezoufej,

bujným větrům žalost dej!“

To když sladce zpívala,

v oči se mu dívala

Lesní panna na jelenu,

Toman cítí v srdci změnu.

Jedou, jedou pospolu

měkkým mechem do dolu,

panna Tomanu po boku

vyrovnává v plavném skoku:

„Švarný hochu, skloň se, skloň,

jenom dále se mnou hoň,

líbí-li se ti mé líce,

dám radostí na tisíce.

Švarný hochu, skloň se, skloň,

jenom dále se mnou hoň!“

To kdy panna zpívala,

za ruku ho ujala;

Tomanovi rozkoš proudem

prolila se každým oudem.

Jedou, jedou dál a dál,

podle řeky, podle skal,

panna Tomanu po boku

vyrovnává v plavném skoku:

„Švarný hochu, můj jsi, můj!

K mému bytu se mnou pluj;

světla denního v mém domě,

věčně nezachce se tobě.

Švarný hochu, můj jsi, můj –

k mému bytu se mnou pluj!“

To kdy panna zpívala,

v ústa jezdce líbala,

v náručí ho objala.

Tomanovi srdce plesá,

uzdu pouští s koně klesá

pod skalami prostřed lesa.

Slunce vyšlo nad horu,

skáče koník do dvoru,

smutně hrabe podkovou,

řehce zprávu nedobrou.

Sestra k oknu přiskočila

a rukama zalomila:

„Bratře můj, bratříčku můj,

kde skonal jsi život svůj!“

Ohlas písní českých

POCESTNÝ

Je to chůze po tom světě –

kam se noha šine:

sotva přejdeš jedny hory,

hned se najdou jiné.

Je to život na tom světě –

že by člověk utek;

ještě nezažil jsi jeden,

máš tu druhý smutek.

Což je pánům! Ti na voze

sedí pěkně v suše,

ale chudý, ten za nimi

v dešti, blátě kluše.

Ej, co já dbám na té cestě

na psoty a sloty,

jen když já mám zdravé nohy,

k tomu dobré boty.

Však na pány v krytém voze

taky někdy trhne:

jednou se jim kolo zláme,

jindy vůz se zvrhne

A krom toho – až své pouti

přejedem a přejdem,

v jedné hospodě na nocleh

pán nepán se sejdem.

Ohlas písní českých

RADOST A ŽALOST

Ach radost, ach radost,

hezká to květina;

jen škoda, přeškoda,

že kořínků nemá!

Přijde vítr – rozfouká ji,

přijde voda – odhoupá ji:

ach škoda, přeškoda,

že kořínků nemá!

Ach žalost, ach žalost,

hořký to kořínek,

žádný z něho nepučí se

květ ani lupínek.

Kolik vzdechů srdce kruší,

než mu hořkost povysuší;

kolik slzí uplyne,

nežli se v nich rozplyne.

Ohlas písní českých

KVĚT ŽIVOTA

Ví-li pak doktor as, ví-li doktor, ví-li,

jaké to vínko má divné, divné síly?

Oh, kdyby s námi jen pan doktor sedával,

však by nemocnému heřmánky nedával.

Latinská kuchyně život neopraví,

vínečko, vínečko lije v tělo zdraví.

Vínečko, vínečko rozum chocholatí,

krev mile profoukne, srdéčko zkulatí.

Bratříčku Jeníčku, komuž hrají, komu,

jako nám nožičky, když jdem v noci domů?

Z nás i ten měsíček, bratře, se raduje,

kolem dokolečka nad hlavou tancuje.

Protož vždy povídám, v celém širém světě

toliko při víně květ života květe.

Smíšené básně

RŮŽE STOLISTÁ

Ať si jak chce moře zmítá

člunek mého života,

ať ho stíhá bouře lítá,

živlů vztek a mrákota:

Směle Bohem uloženou

podnikaje výpravu,

spěchám duší nezhroženou

k blaženému přístavu.

Zjasňujíce černé noci

ve tříhvězdí tajné moci,

nade mnou se vznášejí:

víra, láska s nadějí.

EPIGRAMY

Myslím, že se zelná hlávka

více světu zavděčí,

nežli mnohá dosti velká

prázdná hlava člověčí.

Kdo svým zásluhám sám chválu činí,

jsou-li čisty, zbůhdarma je špiní.

Jan Kollár

(1793–1852)

Nápisy:

Národ tak považuj jedině jako nádobu lidství,

a vždy, voláš-li: Slovan! nechť se ti ozve: člověk!

Návěští potomkům:

Bratři, nesuďte o nás, co a jak jsme psáti my mohli;

nýbrž jen to, co a jak jsme směli, suďte o nás.

SLÁVY DCERA

(úryvky)

Sám svobody kdo hoden, svobodu sobě zná vážiti každou,

ten, kdo do pout jímá otroky, sám je otrok.

Ne z mutného oka, z ruky pilné náděje kvitne,

tak jen může i zlé státi se ještě dobrým.

Čas vše mění, i časy, k vítězství on vede pravdu,

co sto věků bludných hodlalo, zvrtne doba.

Pracuj každý s chutí usilovnou

na národu roli dědičné,

cesty mohou býti rozličné,

jenom vůli všickni mějme rovnou;

bláznovství jest chtíti nemistrovnou

rukou měřit běhy měsíčné,

jako k plesu nohy necvičné

pokoušeti pro pochvalu skrovnou:

lépe činí ten, kdo těží s málem,

stoje věrně na své postati,

velkýť je, buď sluhou nebo králem.

Často tichá pastuchova chyžka

více pro vlast může dělati

nežli tábor, z něhož válčil Žižka.

Co z nás Slávů bude o sto roků?

cože bude z celé Evropy?

Slávský život na vzor potopy

rozšíří svých všudy meze kroků.

A ta, kterou měli za otroků

jen řeč křivé Němců pochopy,

ozývati se má pod stropy

paláců i v ústech samých soků.

Vědy slávským potekou též žlabem,

kroj, zvyk i zpěv lidu našeho

bude modným nad Seinou i Labem;

ó, kýž i já raděj v tu jsem dobu

narodil se panství slávského,

aneb potom vstanu ještě z hrobu!

Karel Hynek Mácha

(1810–1836)

Přípis básní:

Až zařva český lev

na nepřátely vstane,

až prápor vzhůru vzplane,

má jemu budiž krev;

však dokuď lva spí hněv,

větřík jen lehko vane

na echo troubou zvané,

můj jemu zní jen zpěv.

Z TEMNA LESA ŽEŽHULIČKA

Z temna lesa žežhulička

zakukala, zaplakala

pod Karlovým tejnem:

„Karlův tejne, pevný hrade,

památníku reka zpustlý,

slávy stíne, slávy hrobko,

zašlá hvězdo, zhaslé slunce;

ó jak stojíš pustý, pustý! –

Karlův tejne! – Karlův tejne! –

MÁJ

(úryvky)

Byl pozdní večer – první máj –

večerní máj – byl lásky čas.

Hrdliččin zval ku lásce hlas,

kde borový zaváněl háj.

O lásce šeptal tichý mech;

květoucí strom lhal lásky žel,

svou lásku slavík růži pěl,

růžinu jevil vonný vzdech.

Jezero hladké v křovích stinných

zvučelo temně tajný bol,

břeh je objímal kol a kol;

a slunce jasná světů jiných

bloudila blankytnými pásky,

planoucí tam, co slzy lásky.

* * *

Po modrém blankytu bělavé páry hynou,

lehounký větřík s nimi hraje;

a vysoko – v daleké kraje

bílé obláčky dálným nebem plynou,

a smutný vězeň takto mluví k nim:

„Vy, jenž dalekosáhlým během svým

co ramenem tajemným zemi objímáte,

vy hvězdy rozplynulé, stíny modra nebe,

vy truchlenci, jenž rozsmutnivše sebe

v tiché se slzy celí rozplýváte,

vás já jsem posly volil mezi všemi.

Kudy plynete u dlouhém, dálném běhu,

i tam, kde svého naleznete břehu,

tam na své pouti pozdravujte zemi.

Ach zemi krásnou, zemi milovanou,

kolébku mou i hrob můj, matku mou,

vlasť jedinou i v dědictví mi danou,

šírou tu zemi, zemi jedinou! –

* * *

I v smutném zraku mém dvě vřelé slzy stály,

co jiskry v jezeru po mé si tváři hrály;

neb můj též krásný věk, dětinství mého věk

daleko odnesl divoký času vztek.

Dalekoť jeho sen, umrlý jako stín,

obraz co bílých měst u vody stopen klín,

takť jako zemřelých myšlenka poslední,

tak jako jméno jich, pradávný bojů hluk,

dávná severní zář, vyhaslé světlo s ní,

zbortěné harfy tón, strhané strůny zvuk,

zašlého věku děj, umřelé hvězdy svit,

zašlé bludice pouť, mrtvé milenky cit,

zapomenutý hrob, věčnosti skleslý byt,

vyhasla ohně kouř, slitého zvonu hlas,

mrtvé labutě zpěv, ztracený lidstva ráj,

to dětinský můj věk.

* * *

Nynější ale čas

jinošství mého – je, co tato báseň, máj.

Večerní jako máj ve lůně pustých skal;

na tváři lehký smích, hluboký v srdci žal.

Vidíš-li poutníka, an dlouhou lučinou

spěchá ku cíli, než červánky pohynou?

Tohoto poutníka již zrak neuzří tvůj,

jak zajde za onou obzoru skalinou,

nikdy – ach nikdy! To budoucí život můj.

Kdo srdci takému utěchy jaké dá?

Bez konce láska je! – Zklamánať láska má!

Karel Jaromír Erben

(1811–1870)

KYTICE

Zemřela matka a do hrobu dána,

siroty po ní zůstaly;

i přicházely každičkého rána

a matičku svou hledaly.

I zželelo se matce milých dítek;

duše její se vrátila

a vtělila se v drobnolistý kvítek,

jímž mohylu svou pokryla.

Poznaly dítky matičku po dechu,

poznaly ji a plesaly;

a prostý kvítek, v něm majíc útěchu,

mateřídouškou nazvaly.

Mateřídouško vlasti naší milé,

vy prosté naše pověsti!

Natrhal jsem tě na dávné mohyle –

komu mám tebe přinésti? –

Ve skrovnou já tě kytici zavážu,

ozdobně stužkou ovinu;

do širých zemí cestu ti ukážu,

kde příbuznou máš rodinu.

Snad že se najde dcera mateřina,

jíž mile dech tvůj zavoní;

snad že i najdeš některého syna,

jenž k tobě srdce nakloní.

ŠTĚDRÝ DEN

I

Tma jako v hrobě, mráz v okna duje,

v světnici teplo u kamen;

v krbu se svítí, stará podřimuje,

děvčata předou měkký len.

„Toč se a vrč, můj kolovrátku!

Ejhle, adventu již nakrátku,

a blízko, blizoučko Štědrý den!

Mílotě děvčeti přísti mílo

za smutných zimních večerů;

neb nebude darmo její dílo,

tu pevnou chová důvěru.

I přijde mládenec za pilnou pannou,

řekne: Pojď za mne, dívko má!

Budiž ty mi ženkou milovanou,

věrným ti mužem budu já.

Já tobě mužem, ty mně ženkou,

dej ruku děvče rozmilé! –

A dívka, co předla přízi tenkou,

svatební šije košile.

Toč se a vrč, můj kolovrátku!

však jest adventu již nakrátku,

a přede dveřmi Štědrý den!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Josef Jungmann

TĚŽKÉ VYBRÁNÍ

ZLÉ ŽENY

František Ladislav Čelakovský

BOHATÝR MUROMEC

VELIKÁ PANYCHIDA

TOMAN A LESNÍ PANNA

POCESTNÝ

RADOST A ŽALOST

KVĚT ŽIVOTA

RŮŽE STOLISTÁ

EPIGRAMY

Jan Kollár

SLÁVY DCERA

Karel Hynek Mácha

Z TEMNA LESA ŽEŽHULIČKA

MÁJ

Karel Jaromír Erben

KYTICE

ŠTĚDRÝ DEN

VRBA

Václav Bolemír Nebeský

Božena Němcová

Karel Havlíček Borovský

Jan Neruda

Adolf Heyduk

Václav Šolc

Svatopluk Čech

Josef Václav Sládek

Eliška Krásnohorská

Jaroslav Vrchlický

Antonín Sova

Josef Svatopluk Machar

Otokar Březina

Karel Hlaváček

Viktor Dyk

František Gellner

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: