Arkádie – Procitnutí

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Kai Meyer

Arkádie – Procitnutí – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Poslední kapitola

Rosa

Alessandro

Klan

Masožrouti

Nepřátelství

Bestiárium

Kniha jednoho otroka

Fundling a Sarcasmo

Isola Luna

Gaiino tajemství

Dívka na řetěze

Rodinný spor

Tygr a had

Studenokrevný živočich

Divocí psi

Castello Carnevare

Konec silnice

Dešťový stín

Lovecká vášeň

Kotce

Arkádské dynastie

Dům v lese

Řím

Sestry

Polibek ze tmy

Srdce velké kočky

Noční jízda

Amfiteátr

Přísaha msty

Iole

Na dně mořském

TABULA

Spřeženci

Pakt

Dům kamenných očí

Záhada Messiny

Slib

Skrytý pokoj

Zrada

Dědička

Přeběhlík

Monument

Ruiny

Teče krev

Špicl

Ve tmě

Panthera

Vzkaz od Zoe

Tajemství

Dvě zvířata

Zpráva

Rozloučení

Epilog

KAI MEYER,

narozený v roce 1969, napsal řadu knih, které se odehrávají v Itálii – i když si to sám naplno uvědomil až při práci na díle Arkádie – Procitnutí. Dva z jeho nejúspěšnějších románů, Vodní královna a Alchymistka, přivádějí čtenáře do Benátek. Vatikánské spiknutí se zase odehrává v Římě. K Sicílii má vřelý vztah – vždy se tam prý skvěle najedl. Snad proto tam zasadil děj prvního dílu svého nového fantastického eposu o arkádské dynastii.

www.kaimeyer.com

Steffi

Z hrdla se mu vydralo zachroptění, sklonil hlavu, klesl na přední, zaskučel, ukázal mi rudý jícen, žluté zuby.

Každým dotekem jazyka strhl jednu z mnoha vrstev kůže, všechny kůže jednoho života na tomto světě, a pod nimi zůstala pučící patina lesklých chloupků. Náušnice se rozpustily a stekly mi na ramena. Setřásla jsem ty krůpěje ze své krásné srsti.

Angela Carterová, Tygrova nevěsta*

*Překlad Dany Hábové ve sbírce: Krvavá komnata (Argo, 1997)

Poslední kapitola

„Jednoho dne,“ prohlásila, „pochytám sny jako motýly.“

„A pak?“ zeptal se.

„Vložím je mezi stránky nějaké tlusté knížky a vylisuju z nich slova.“

„A co když někdo sní pořád jen o tobě?“

„Tak to už jsme možná oba jen slova v knížce. Dvě jména mezi všemi ostatními.“

Rosa

Nad Atlantikem ji probudilo ticho. Seděla s přitaženými koleny na sedadle, celá zkroucená z pětihodinového mačkání ve stísněném prostoru. Okénka letadla byla zatažena, většina cestujících přes sebe měla přehozenou šedou deku a spala.

Nikde ani hlásek, žádné zvuky. Potřebovala chvilku na to, aby si uvědomila proč.

V uších měla zastrčená němá sluchátka.

Pohled na displej iPodu: všechno smazáno, hudba, která jí měla vystačit na několik týdnů poslechu, náhle zmizela. Zůstal jí jeden jediný žánr, jediný interpret, jedna jediná písnička. Písnička, kterou nikdy předtím neslyšela a rozhodně si ji ani sama nenahrála. Pokusila se znovu proklikat nabídkou.

Jiné.

Scott Walker.

My death.

Jinak nic. Všechno ostatní bylo pryč.

Tahle prázdnota se skvěle hodila k začátku jejího nového života.

Znovu se opřela, zavřela oči a zaposlouchala se do My Death, která ji jako nekonečná smyčka doprovázela následující tři hodiny až do přistání v Římě.

Na letišti Fiumicino Rosa zjistila, že navazující let do Palerma je zrušen kvůli stávce pilotů. Další letadlo odlétalo až za pět a půl hodiny. Byla k smrti unavená a My Death jí teď vířila hlavou i bez sluchátek.

Během čekání musela přejít do jiného terminálu. S příručním zavazadlem stála ospale na nekonečném pohyblivém pásu. Venku bylo ještě šero, šest hodin ráno, a jasně osvětlený interiér koridoru se zrcadlil v obrovských okenních tabulích. Rosa viděla samu sebe na pásu, dlouhé blonďaté vlasy jako obvykle pocuchané, celá v černém a kruhy kolem ledově modrých očí tak tmavé, jako by na sebe napatlala tunu černých stínů. Ve skutečnosti však nebyla vůbec nalíčená. Od té noci před rokem se mejkapu ani nedotkla.

Tričko na ramínka ještě zvýrazňovalo její drobnou postavu. Vypadala jako panenka – příliš malá a příliš hubená na svých sedmnáct let. Pak ovšem za sebou zahlédla rodinu s vypasenými dětmi a naditými pytlíky se svačinou a najednou byla šťastná, že je tak štíhlá a že nemá chuť k jídlu, že je tak odlišná.

Před Rosou stála na pásu těhotná žena. Rosa si od ní držela odstup, aniž by se ovšem přiblížila ke skupině lidí za ní. V letadle měla navzdory stísněným podmínkám přece jen své vlastní místo, kolem něhož si v duchu vystavěla ochrannou klec. Její vlastní maličký svět u okna. Tady na zemi však bylo všechno v pohybu, strašně moc lidí a hrozný chaos, nebylo možné tu vytyčit nějaké hranice.

Zastrčila si opět do uší sluchátka. Záhadná píseň, která jí připomínala černo-bílou Evropu a staré filmy s titulky. Gangstery v černých oblecích na sluncem rozpálených pobřežních promenádách a krásné Francouzky ve slaměných kloboucích uškrcené žárlivými milenci.

Píseň se ani nemusela jmenovat My Death, aby ji na takové myšlenky přivedla. Ze skladby, z její dramaturgie i z hlubokých a temných mužských hlasů vypjatá atmosféra přímo čišela, smrtelná touha s příchutí ledového Martini.

My death waits like

A bible truth

At the funeral of my youth

Weep loud for that

And the passing time.

V duchu si představovala výjevy rozmazaných kapek krve na palubách sněhobílých středomořských jachet i melancholické mlčení milenců pod jižním sluncem.

Pohyblivý pás ji dovezl do přeplněné haly.

Jiné ženy u sebe pro jistotu nosily paralyzér nebo pepřový sprej. Rosa si koupila v jednom železářství na rohu ulic Baltské a Clintonovy sešívačku. Myšlenka byla jednoduchá: rána elektrickým proudem byla sice nepříjemná, ale nezanechávala žádné stopy. Ona ale mohla útočníkovi zatnout do těla dvě tři železné svorky. Měl pak na vybranou, jestli ji bude dál obtěžovat, nebo si radši fofrem vytáhne svorky z kůže. Dost času na to, aby mu jednu ubalila. Naposledy si při tom zlomila nehet. Fakt nepříjemné.

Sešívačku musela odevzdat spolu s kufrem. V levé ruce nesla černé sako a jeho vyboulená kapsa prozrazovala, kde obvykle svou zbraň nosí. Pohled na prázdnou kapsu ji rozčiloval, protože v ní zkrátka něco chybělo. Je prý neurotická, tak se o ní vyjádřila její sestra Zoe. Rosa se rozhodla, že kapsu něčím zaplní. Pohled jí padl na stánek se sladkostmi na okraji čekací haly. Prodavač se opíral o zeď a s napůl zavřenýma očima podřimoval. Kromě jí známé rodinky z jezdícího pásu si sem nikdo nic nakoupit nepřišel.

Rosa vstala ze svého místa a pomalu se odvlekla k prodavači. Světlé vlasy měla ještě rozcuchanější než obvykle. Visely jí přes obličej a zčásti zakrývaly i oči. Minišaty, které měla na sobě, patřily kdysi Zoe, a Rose byly proto moc velké, sahaly jí až ke kolenům. Prodavač po nich okamžitě sklouzl pohledem až k jejím hubeným nohám v černých punčocháčích. Končily v těžkých botách s kovovými špičkami, které měla těsně sešněrované kolem kotníků. Nechtěla, aby jí spadly, kdyby musela někoho nakopnout. Bylo by to fakt strašně trapné.

„Vítejte v Itálii, signorina,“ pronesl anglicky se silným přízvukem. Na hlavě měl nasazenou čepici, která vypadala jako lodička z papíru, a na sobě červeno-bílé oblečení. Nechápala sice, proč by měl legrační klobouček někoho přesvědčit, aby si koupil víc čokolády, ale někdo si to zkrátka myslel.

„Ciao. Tuhle bych prosila.“ Vybrala si tyčinku, která už byla poslední, a když na ni ukazovala, všimla si, že má černý lak na ukazováčku odřený. Rychle přes nehet nasunula prostředníček, ale uvědomila si, že ani ten na tom není o nic lépe. Zjevně ve spánku zase něco škrábala.

Prodavač měl milou tvář a jeho přátelské vystupování ani náznakem nehraničilo s dotěrností. Sehnul se, aby pod pultem vylovil novou tyčinku. Využila toho, aby si nepozorovaně nacpala jiné čtyři do kapsy. Pak zaplatila tu jednu, kterou jí prodavač podal, obdařila ho úsměvem a vracela se zpátky na své místo mezi přeplněnými řadami sedadel.

Mezitím se na něm ovšem uvelebilo jedno z tlustých dětí a provokativně se na ni šklebilo. Zalitovala, že u sebe nemá sešívačku, neřekla ale nic a našla si místo k sezení na zemi pod oknem. Natáhla se s pokrčenýma nohama na sako, urovnala si šaty, vsunula si pod hlavu černou cestovní tašku a zavřela oči.

Když se probudila, bylo už světlo a čokoláda pod ní rozehřátá. Popadla všechny tyčinky a zabalené je vyhodila – zaplacenou i ty ukradené. Kluk na jejím sedadle nechápavě zíral, jak vytoužené sladkosti mizí mezi odpadky. Když pak procházela kolem prodavače, zamával na ni. „Pěkný klobouček,“ prohodila.

U odletové brány ji oslovila letuška – podle přízvuku Italka ze severu.

„Rosa Alcantara?“ Žena byla nápadně silně nalíčená a vypadala, že by při nouzovém přistání na nic nečekala a prchla do bezpečí jako první, aby si okamžitě poupravila vizáž.

Rosa přikývla. „Je to to jméno, které je tu napsané, ne?“

Letuška se podívala na letenku, napsala něco na počítači a pak Rosu obdařila zachmuřeným pohledem.

„Já jsem to nebyla,“ prohlásila Rosa.

Letuška se ještě víc zamračila.

„Ty granáty mi musel do kufru někdo podstrčit.“

„To není vtipné, slečno, o tom se nežertuje.“

Rosa pokrčila lhostejně rameny.

„Nechávali jsme vás vyvolat rozhlasem.“

„Spala jsem.“

Letuška vypadala, že přemýšlí, jestli je Rosa zfetovaná, nebo ne. Ve frontě za Rosou začalo vřeštět dítě. Druhá letuška protáhla ostatní cestující kolem Rosy dopředu. Všichni na ni zírali, jako by chtěla unést letadlo.

„Tak o co jde?“

„Váš kufr –“

„No, vždyť to říkám.“

„– byl při transportu nedopatřením poškozen. Hodně poškozen.“

Rosa přimhouřila oči. „Můžu za to vaši společnost žalovat?“

„Ne. Máte to v obchodních podmínkách.“

„Takže já přiletím na Sicílii bez čistého oblečení na převlečení?“ A taky bez hudby. Jen s My Death.

„Naše letecká společnost by vám chtěla vyjádřit politování –“

Vypadám politováníhodně.

„– a ztrátu vám pochopitelně uhradí.“

„Měla jsem šíleně drahé hadry.“ Přejela rukou po sestřiných šatech, které už nosila dva roky.

Letuška protáhla tvář. Poklesla jí brada a vypadala teď jako svraštělá broskvová pecka. „Máme své odborníky, kteří dokážou poškozené věci ocenit.“ A skoro s požitkem dodala: „I v případě, že toho z nich moc nezbude.“ Podala Rose formulář. „Zavolejte na číslo, které je tu uvedené, a tam vám řeknou, jak máte postupovat. Dole můžete vypsat všechny předměty, které jste měla v zavazadle.“

„Můžu teď do letadla?“

„Samozřejmě.“

Když jí žena podávala zpět palubní lístek, pohladila ji Rosa zlehka prsty po zápěstí. „Děkuju vám.“

Dole v autobuse, vmáčknutá mezi ostatní pasažéry, rozevřela dlaň. Ležel v ní zlatý náramek. Rosa ho vsunula do kapsy vedle stojící Japonce a zastrčila si do ucha sluchátka.

Byli ve vzduchu asi tři čtvrtě hodiny, když muž vedle ní přivolal tlačítkem letušku.

Hmm, překvapení. To je mi vážně překvapení, pomyslela si Rosa, když se v chodbičce objevila žena od odletové brány.

„Signorina odmítá vytáhnout roletu,“ stěžoval si. „A já bych se chtěl dívat na mraky.“

„A naklánět se přese mě,“ poznamenala Rosa. „A zírat mi při tom do výstřihu.“

„To je přece směšné,“ bránil se muž a ani se na ni nepodíval.

Letuška jí sklouzla pochybovačným pohledem po tílku.

„Ještě to přijde, žádné strachy,“ poznamenala Rosa konejšivě.

„Vždyť bych chtěl jen vidět mraky,“ opakoval muž.

„Moje místo u okna, moje roleta.“

„Omyl. Okno není součástí vašeho místa.“

„A mraky nejsou součástí zábavního programu.“

Muž se začal nafukovat, ale letuška se na něj usmála strojeným úsměvem figuríny z výlohy. „Dvě řady před vámi je jedno místo u okýnka volné. Mohu vám ho nabídnout. Za pár minutek vám tam donesu sklenku sektu. A omluvte prosím tuto nepříjemnost.“

Muž si nevrle rozepjal bezpečnostní pás a s tichými nadávkami se zvedl do chodbičky.

„My ženy musíme držet při sobě,“ pronesla Rosa.

Letuška se po ní otočila, posadila se na uvolněné sedadlo vedle ní a ztišila hlas. „Poslyš, děvenko, takové jako ty znám moc dobře… Vrať mi můj náramek.“

„Jaký náramek?“

„Ten, který jsi mi ukradla. Paní v poslední řadě tě při tom sledovala.“

Rosa se nadzvedla a otočila dozadu přes rameno. „Ta s těmi diamantovými náušnicemi?“

„Vrať mi ho a na všechno zapomeneme.“

Rosa se spustila zpátky na sedadlo. „Kdyby tahle ženská obvinila svou vlastní dceru, že ukradla nějaké zlaté cetky, věřila byste jí to?“

„Nepokoušej se –“

„Tak proč věříte tomu, že jsem kradla já?“

Letuška ji zpražila vzteklým pohledem, chvíli mlčela a pak se zvedla. „Ohlásím to kapitánovi. Až přistaneme v Palermu, budou na tebe čekat carabinieri.“

Rosa chtěla něco namítnout, ale nějaký hlas z řady před nimi byl rychlejší: „To těžko.“

Rosa i letuška sebou trhly a současně otočily hlavy za hlasem. Přes opěrku sedadla se k nim otáčel chlapec v Rosině věku a tvářil se zcela vážně. „Viděl jsem ležet nějaký zlatý náramek u brány. Na zemi, v místě, kde jste stála.“

Rosa se na letušku usmála: „Vždyť vám to říkám.“

„Ale to je přece –“

„Tvrzení proti tvrzení.“ Podrbal se na hřbetě nosu. „A co se týče policie – vůbec to není tak snadné. Kapitán už by vám to vysvětlil. A navíc – ten pán přede mou už chvíli čeká na svůj slíbený sekt.“

Letuška otevřela ústa a zalapala po dechu. Nezmohla se ale ani na slovo. Pak vyskočila a odešla.

Chlapec v ten moment na letušku zapomněl a zadíval se zvědavě na Rosu. Vyčkával.

„Co se sereš do cizích věcí?“ zeptala se ho přátelsky.

Alessandro

Vypadal dobře, což o to.

Nepsané pravidlo přitom tvrdilo pravý opak: když se tě někdo zastane nebo ti v něčem pomůže, je zásadně příšerný. Žádná norská popová hvězda. Ba ani zjizvený rozehrávač z univerzitního týmu. Ne: skoro určitě nějaký odporný chlápek s mastnými vlasy, kterému páchne z pusy.

Tenhle byl ale jiný.

Rosa si ho dvě tři vteřiny prohlížela a pak vstala. „Moment.“

Protáhla se do chodbičky a pomalu kráčela k poslední řadě sedadel. Žena s diamantovými náušnicemi vzhlédla od svého časopisu.

„Jestli letadlo při přistání havaruje,“ spustila Rosa tím nejsladším tónem, „je šance dvaadevadesát ku osmi, že všichni pasažéři v zadní části uhoří zaživa.“

„Nechápu, co –“

„My ostatní víc vepředu pravděpodobně přežijeme. Hlavně ti největší neřádi. Život je nespravedlivý a smrt je pěkná svině. Přesto vám přeju i nadále příjemný let.“

Dřív než žena stačila něco namítnout, byla už Rosa na cestě ke svému místu.

Chlapec se opřel předloktím o opěrky sedadla a pozoroval ji, jak si sedala. „Cos jí řekla?“

„Že už brzy přistaneme.“

Měl nezvykle zelené oči. Ona je měla ledovcově modré, velmi, velmi světlé. Jestli utrousí o jejích očích nějakou poznámku, bude ho ignorovat. Normálně bude dělat, jako by tu nebyl. Je nudný.

„Je mi líto, že jsi přišla o kufr,“ prohlásil, aniž by to ovšem znělo příliš soucitně. „Zaslechl jsem to, stál jsem za tebou.“

„Zničil jsi ho ty?“

„Určitě ne tak, že bych o tom věděl.“

„Tak ti to nemusí být líto.“

Rozhodla se podrobit ho zevrubné expertíze, protože jí nedal jinou šanci. Nikoho ještě nenapadlo umístit do letadla závěsy mezi řadami sedadel. A on rozhodně nevypadal na to, že by se chystal znovu usednout.

Nepůsobil jako typický Sicilan, ačkoliv na řeči bylo poznat, že na ostrově vyrostl. Třeba byl jen šťastný, že může zase mluvit tak, jak je zvyklý, a úmyslně zdůrazňoval sicilský dialekt. Matně si vzpomněla, že ho zahlédla už na letišti v New Yorku. Nejspíš byl na prázdninách u příbuzných. Nebo se vracel domů ze stipendijního pobytu. Nemohl být o moc starší než ona, takže v Itálii ještě určitě na vejšku nechodil. Možná to bylo přesně naopak: studoval vysokou ve Státech. A teď jel navštívit rodinu do Itálie.

Jeho tvář jí připadala nějak povědomá, ale nedokázala říct, zda ho už někdy předtím viděla. Úzký rovný nos, husté hnědé řasy. Záblesk cynismu v očích a kolem koutků úst. Ve tvářích měl malinké dolíčky, i když se neusmíval. Pleť měl lehce zlatavou – úplně jinou než ona sama. Rosa se nikdy nedokázala dohněda opálit, nikdy neztmavla, navzdory svému italskému otci. Svůj irsko-americký odstín kůže získala od matky. Vroucně doufala, že nic jiného.

Jeho tmavě hnědé vlasy vypadaly, jako by je jen zběžně pročísl prsty. Lehce pocuchané prameny mu rámovaly obličej, v němž po chvilce pozorování odhalila cosi aristokratického. Ne že by znala šlechtice odjinud než z televize, ale to slovo se jí k němu prostě hodilo. Mít obličej jen o kousek souměrnější, jen o kousek dokonalejší, už by byl až moc hezký. Jeho rysy se však v nejbližších letech stejně ještě změní a možná získají tvrdší a drsnější výraz.

„Ruším tě ve čtení?“ Ukázal na srolovaný časopis, který měla zastrčený mezi podpěrkou pro ruku a stěnou letadla. Ani nevěděla, co je to za časopis. Jen si zkrátka vzala jeden z hromady při vstupu na palubu, když už tam tak ležely. Takový její normální reflex.

„Ne,“ odpověděla, ale vytáhla ho a položila na klín.

„Je to zajímavé?“

Pobavený záblesk v jeho očích ji přiměl, aby sledovala jeho pohled upřený na titulní stránku. Rádce pro muže. Deset triků, jak JI učinit šťastnou stálo pod fotografií dvojice, která vypadala jako vyrobená z vosku. A malým písmem ještě: TAKHLE nebude mít nikdy dost.

Rosa pozvedla zrak. „Píšu pro ně. Rady a zkušenosti. Někdo to holt dělat musí.“

„Mám tě asi nechat v klidu, viď?“

„To bych ti řekla: starej se o sebe.“

Tváří se mu mihl stín. Otočil se a chtěl se posadit.

„Hele,“ prohodila.

Pohlédl na ni přes rameno.

„Proč letíš na Sicílii?“

„Rodinné záležitosti.“

Pak jí zmizel ze zorného pole. Slyšela, jak se na svém místě vrtí a hledá tu správnou polohu. Opěradlo se lehce otřásalo a jeho vibrace se jí přenášely do kolen, až to trochu šimralo… Naskočila jí husí kůže.

Rozevřela časopis a prostudovala si deset zaručených triků. Šťastnější ji to ale neudělalo.

Při přistání v Palermu sledovala skulinkou mezi sedadly před sebou, jak mu vystupují žíly a šlachy na hřbetě ruky. Prsty křečovitě svíraly opěrky. Měl štíhlé, dohněda opálené ruce s pěstěnými nehty. Na druhé straně jeho sedadla, u stěny, vykukoval kousek jeho kožené bundy. Rosa se ani nemusela moc namáhat, aby nahlédla do boční kapsy.

O chvilku později už držela v ruce jeho pas. Alessandro Carnevare. O osm měsíců starší než ona, za pár týdnů mu bude osmnáct. Narozen v Palermu. Adresa byla dost zvláštní: Castello Carnevare. Genuardo. Žádná ulice, žádné číslo. Jméno toho místa nikdy neslyšela, ale to nic neznamenalo. Byly jí čtyři, když ji maminka odvezla do Ameriky. Od té doby na Sicílii nebyla.

Alessandro Carnevare.

Měla trochu vztek, že ji odpálkoval tak skoupou odpovědí. Rodinné záležitosti. Ty měla i ona. A ne zrovna jednoduché.

Místo aby mu pas strčila zpátky do kapsy, hodila ho při odchodu z letadla na prázdné sedadlo u východu. Ať si to rozhodne personál, jestli mu ho vrátí. Není to Rosin problém.

Když scházela po můstku z letadla, cítila, jak ji v zátylku pálí pohled letušky. Neotočila se.

Rodinné záležitosti.

Říkala si, jestli bude Zoe aspoň jednou v životě dochvilná.

Koniec ukážky

Table of Contents

Poslední kapitola

Rosa

Alessandro

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: