Já a moje příšera

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Dick King-Smith

Já a moje příšera – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

The Water Horse

Obsah

1. Vejce

2. Je to příšera

3. Crusoe

4. Poslední sardinka

5. V obklíčení nepřátel

6. Námořník je doma

7. Příliš krotký

8. První narozeniny

9. Pošťák

10. Ztřeštěný plán

11. Jízda náklaďákem

12. Zpráva z místního tisku

1. Vejce

NAŠLA HO KIRSTIE. Leželo hned nad okrajem pásu naplavenin, které přinesl příliv. Vypadalo jako malinký čtvercový balíček, barvou připomínající mořskou řasu, a z každého ze čtyř rohů mu trčel dlouhý ocáskovitý úponek.

Vlastně vypadalo přesně jako ta malá pouzdříčka, která jako by patřila mořským vílám, ale ve skutečnosti se v hranatém váčku, jakých obyčejně nacházeli na pláži plno, ukrývala žraločí vajíčka máčky skvrnité. Jenže tohle bylo velké jako plechovka od sušenek!

„Koukněte, co jsem našla!“ volala Kirstie. „Rychle, pojďte se podívat!“

Časně ráno 26. března 1930 se přihnala k západnímu pobřeží Skotska obrovská bouře. Vrhala proti útesům obří zpěněné vlny, které se tříštily o skalnatá úpatí, a jako rozzuřený tygr se drala po skále nahoru a snažila se popadnout do svých spárů malý bílý domek, stojící na vrcholu.

Domek se otřásal a chvěl v poryvech větru a vyděšená Kirstie, kterou hluk probudil, byla přesvědčená, že jim jistojistě odletí střecha. Řev bouřky byl děsivý. Angus se určitě bude hrozně bát, napadlo Kirstie, hned vyskočila z postele a rozběhla se do sousedního bráškova pokoje. Dorazila tam ve stejný okamžik jako maminka, nesoucí v ruce olejovou lampu. V jejím světle spatřily Anguse, pokojně spícího jako batole, kterým přestal být sotva před pár roky. Venku rachotily hromy a létaly blesky, burácel vítr a šuměly proudy deště – a Angus si klidně chrupal.

„Zpátky do postele, Kirstie,“ řekla maminka. „Já tady zůstanu, kdyby se probudil.“

„A co Bručoun?“ starala se Kirstie. „Je v pořádku?“

Bručoun byl maminčin tatínek, který s nimi bydlel. Když byla Kirstie maličká, zaslechla jednoho dne, jak mu maminka rozzlobeně říká: „Věčně jenom bručíš, ty jeden bručoune“, a tak si pomyslela, že se tak jmenuje. Hodilo se to k němu. Chodbou se rozlehly belhavé kroky a ve dveřích se objevil mohutný starý muž s hustým mrožím knírem.

„Ani oko nemůžu zamhouřit!“ zabrblal Bručoun ke své dceři a vnučce, jako by to snad byla jejich chyba. „Příšerný nečas! Za noci, jako je tahle, pomáhej všem námořníkům venku sám Pánbůh!“

Kirstie s maminkou se na sebe usmály, Kirstiin tatínek byl totiž námořníkem na obchodní lodi. Tou dobou, jak věděly, byla ale jeho loď v bezpečných tropických vodách, daleko od břehů rozběsněného Atlantiku. Vtom se ozvalo zaburácení hromu tak blízko a tak hlasitě, že se Angus probudil a posadil se na posteli.

„Slyšel jsem nějakou ránu,“ poznamenal nevzrušeně.

„To je bouřka, Angusi,“ vysvětlila bráškovi Kirstie. „Veliká bouřka.“

„Vůbec bych se nedivil, kdyby nám v minutě spadl celý dům na hlavu,“ podotkl Bručoun.

Na malou chvilku se vichřice trochu utišila, takže jasně slyšeli rachot vln dole na pláži. Copak asi dnes moře vynese na břeh? napadlo Kirstie. Co všechno zítra najdou na pláži? Všichni, dokonce i Bručoun, i když předstíral, že to není pravda, milovali sběračské procházky po pláži, a takováhle bouře určitě vyplaví spoustu dříví, které budou moct nasbírat.

„Teď všichni hajdy do postele,“ zavelela maminka, „ráno půjdeme dolů a uvidíme, co najdeme.“

„Co tím myslíš – ráno?!“ zasoptil Bručoun. „Ráno je teď. Nezaberu už ani náhodou, to je mi jasné.“

„Tak zkus počítat ovečky, Bručoune,“ radil dědečkovi Angus. „Já to tak dělám.“

„Vždyť umíš počítat jen do deseti,“ podivila se Kirstie.

„Já vím. Když dojdu k deseti, začnu zase znova od jedničky,“ usadil ji Angus, lehl si a zavřel oči.

Zpátky v posteli ležela už i Kirstie a poslouchala burácení bouřky. Cítila, že je úplně vzhůru. A pak – docela naráz a nečekaně – bylo jasné ráno.

Kirstie samou netrpělivostí ani nemohla dojíst snídani. Nejsilnější poryv bouřky odezněl, vítr o něco zeslábl a maminka slíbila, že jakmile dojedí snídani a umyjí talíře, zajdou dolů na pláž. Kirstie myslela na to, co asi moře vyneslo na břeh, a byla jako na trní. Sběračské výpravy na pláž byly tak vzrušující! Člověk nikdy nevěděl, co najde. Pokaždé bylo na břehu plno řas, živočichů, třeba hvězdice, medúzy a mořští ježci, a spousta mušlí – surmovky a srdcovky a zavinutci a střenky. Pak tam bylo taky hodně odpadků; prázdné lahve (co když se v některé z nich ukrývá vzkaz od nějakého trosečníka) a samozřejmě fůry naplaveného dřeva: dřevěné krabice a bedýnky, prkna a lodní ráhna (jednou dokonce pár vesel), podivuhodně pokroucené větvě, a občas celé kmeny stromů, dohladka obroušené a vybělené dlouhou poutí až bůhví odkud. Po takové bouři jako včera – kdoví, co se jim podaří najít!

„Dojez snídani, Kirstie,“ upozornila ji maminka.

To Anguse takhle napomínat nikdy nemusela. Stolování bylo podle jeho názoru časem k jídlu, a ne k povídání. Od chvíle, kdy zasedl ke stolu, až dokud znovu nevstal, otevíral pusu jedině, když si do ní strkal jídlo.

„Co myslíš, že dneska najdeme, Angusi?“ zeptala se Kirstie. Angus se na ni upřeně díval, zatímco jeho čelisti rytmicky žvýkaly snídani. Neodpověděl.

„Copak ty se netěšíš?“ nechápala Kirstie. Angus nevzrušeně pokývl.

„Moje vajíčka jsou nedovařená,“ ozval se Bručoun.

Konečně se vydali točitou stezkou po útesu dolů. V čele šla Kirstie, která si nesla sáček na nalezené poklady, za ní maminka, ta vedla za ruku Anguse, a nakonec ztěžka vykračoval děda Bručoun, s velkým pytlem a kusem provazu na svázání vyplaveného dřeva. Moře dosud bouřilo a pobřežní vlny se vysoko vzdouvaly, ale potom, co jarní příliv ustoupil, byly už daleko. Na oblázkové pláži nebylo, jako ostatně vždycky, ani živáčka. Jen dva rackové seděli těsně nad pásem naplavenin a do něčeho zaujatě klovali. Když se k nim Kirstie rozběhla, uletěli.

„Pojďte se podívat!“ volala. „Rychle!“

„Co tam máš?“ křikla na ni maminka.

„Nevím. Vypadá to jako obrovské pouzdříčko mořské víly!“

Angus běžel, co mu jeho krátké nožky stačily. Pátravě si věc prohlédl. Nebyla poškozená, rackové ji zřejmě objevili teprve před chvílí.

„Netušil jsem, že existují tak veliké mořské víly,“ podivil se Angus.

„Něco tak velkého nemůže být běžné vajíčko obyčejné máčky,“ řekla maminka, když spolu s Bručounem dorazili k dětem. „Vždyť tohle musí být alespoň dvacetkrát tak velké. Co myslíš, tati? Mohlo by to být od nějaké veliké ryby, třeba od žraloka obrovského?“

„Mě se neptej,“ zabrblal Bručoun. „Přišli jsme sem sbírat dříví, tak se do toho dejme. Ten ledový vítr mi úplně zalézá do kostí.“ Postrčil věc nohou. „Ať je to cokoli, k ničemu nám to nebude,“ dodal a belhavě vykročil po břehu dál, následován maminkou.

„Pohnulo se to!“ vykřikla Kirstie.

„No jasně,“ protáhl obličej Angus. „Bručoun do toho šťouchl.“

„Ne, já myslím, potom, co do toho šťouchl – viděla jsem, jak se navrchu ta slupka pohnula, jsem si tím skoro jistá. Jako by se zachvěla.“

Angus na obří vajíčko upřeně zíral. „Teď se ale nic nehýbe,“ řekl. „Si myslím, že bude po něm. Bručoun ho asi zabil.“ Podíval se na sestřičku a viděl, že ji jeho poznámka rozesmutnila. „Vždyť je to jenom rybí vejce,“ chlácholil ji. „Vajíčka nic necítí. Ty, co nám mamka uvařila k snídani, taky nic necítily.“

„Ta vajíčka nic necítila,“ opravila ho Kirstie.

Angus si povzdychl. „Vždyť to říkám,“ promluvil. „Někdy mám pocit, že jsem starší než ty.“

„No, bohužel nejsi,“ odsekla ostře Kirstie. „Jsi o tři roky mladší. Podrž mi ten sáček.“ Sklonila se a zvedla vajíčko. Bylo těžké, jako velká krabice plná sušenek.

„Nebereš ho s sebou domů, že ne?“ zeptal se Angus.

„Beru.“

„A kam ho dáš?“

„Do kbelíku s vodou. Pro případ, že by bylo živé. Třeba se vyklube – člověk nikdy neví.“

„Mamce se to nebude líbit.“

„Mamka o tom nebude vědět.“

„Bude se tě ptát, co to máš v sáčku.“

Kirstie se zamyslela. „Mořské řasy,“ napadlo ji. „Bručoun je dává jako hnojení na zahrádku.“ A uložila navrch do sáčku pár trsů chaluh.

Když se potom všichni zase vyšplhali nahoru na útes – Bručoun celou cestu hlasitě láteřil, jak těžký má pytel s dřívím – běžely děti ze všeho nejdřív na zahrádku, což byl malý oplocený pozemek vedle jejich bílého domku. Dědeček tady pěstoval zeleninu a neustále si stěžoval na neúrodnou půdu, nevlídné počasí a na to, jaké škody na jeho sklizni páchají ptáci, slimáci a housenky.

Kirstie dala chaluhy na hromadu kompostu, pak naplnila velký kbelík vodou a do ní vložila obří vajíčko. Bylo moc velké, takže se ani celé neponořilo a všechny čtyři provázkovité úponky osamoceně trčely nad hladinu.

„Je moc velké,“ poznamenal Angus.

„To vidím, ty hlupáčku,“ odfrkla Kirstie. „Ale aspoň se nevysuší.“

„Jaký to má ale smysl, když je stejně mrtvé?“

„My přece nevíme, jestli je mrtvé.“

„No tak brzy bude.“

„Proč?“

Angus pokrčil rameny. „Je z moře, ne? A tohle je voda z kohoutku. Potřebuje slanou vodu.“

„Angusi!“ vykřikla Kirstie. Objala ho. „Ty jsi geniální!“ pochválila ho.

„Já vím.“

Když se ujistila, že je maminka v nedohlednu, odnesla Kirstie ze spíže plechovku se solí a nasypala jí pořádnou dávku do kbelíku. Starostlivě pozorovala úponky trčící z vody ven, ale nepohnuly se. „Potřebuje víc místa,“ řekla. „Už vím! Vana!“

Jak se potom celý zbytek dne vlekl! Večer však stálo štěstí na straně dětí. Maminka se umyla už ráno, když dokončila svou práci. Bručoun na otázku, jestli se nechce vykoupat, odpověděl, že ne, že děkuje, nechce se vykoupat, že prý příliš časté mytí škodí kůži, a navíc je voda ve vaně vždycky buď moc horká nebo moc studená. Takže zbývaly jenom děti. První přišel na řadu Angus a vodu po něm nechala maminka ve vaně pro Kirstie.

„Nebyl vůbec špinavý,“ řekla a odnesla Anguse oschnout dolů ke krbu, kde seděl Bručoun, poslouchal rádio (hodně nahlas, protože byl trochu nahluchlý) a nepřetržitě reptal, jak je program hloupý.

Kirstie byla rychlá.

Nejdřív z vany vypustila vodu. Pak zastrčila znovu špunt do výlevky, otevřela kohoutek se studenou vodou a po špičkách seběhla schody dolů a pelášila do zahrady. Za pár minut už byla zpátky v koupelně, v rukou nesla přerostlé vejce a pod paží plechovku se solí. Opatrně položila vejce do vody, připustila pro jistotu trošku teplé, vysypala do vany celou plechovku soli, zatáhla kohoutky, vyšla z koupelny a zaklapla za sebou dveře.

Uprostřed noci se jednou probudila a nedalo jí to, aby nešla nakouknout do koupelny. Ale vejce se jen nehnutě pohupovalo na hladině. „Huso hloupá,“ vynadala sama sobě, když zpátky v posteli znovu vplouvala do spánku. „Beztak je to nejspíš jen nějaká chaluha, nic víc. Hned ráno, než se ostatní vzbudí, to vezmu a odnesu Bručounovi na kompost.“

Druhý den tedy Kirstie tiše zamířila do koupelny. Sotva vzala za kliku, uvědomila si, že zevnitř slyší nějaké zvuky. Sehnula se a přiložila ucho ke klíčové dírce. Jasně skrze ni zaslechla drobounké šplouchání, jako když malá rybka skáče proti proudu, a pak pro změnu pípání, jako když štěbetá ptáček klubající se z vajíčka.

Kirstie otevřela dveře.

2. Je to příšera

JEDINÝ POHLED DO vany stačil, aby se Kirstie horempádem rozběhla pro Anguse. Ten se jako obvykle probral z nejhlubšího spánku s myšlenkami upřenými k jedinému bodu – jídlu – největšímu potěšení svého života.

„Mám hlad,“ prohlásil Angus. „Už je hotová snídaně?“

„Psst!“ zašeptala Kirstie. „Nemluv tak nahlas. Nesmíme vzbudit maminku a Bručouna.“

„Proč ne?“

„Protože se to už vylíhlo. Ta věc. Ve vaně.“

„No to mě podrž!“ vydechl Angus.

Angus s velkou oblibou používal výrazy, které v jeho představách znamenaly opravdu drsná zaklení, a jeho tatínek ho při své poslední dovolené doma naučil pár pečlivě vybraných námořnických kleteb.

Vplížili se do koupelny, bok po boku stáli nad vanou a zírali do vody.

„Koukni!“ vykřikla Kirstie.

„Ať se propadnu!“ zabručel Angus.

Obří vejce leželo na dně vany vedle špuntu jako potopený vrak. Vlastně to byl vrak – na jedné straně v něm zela díra, kudy se něco vyklubalo ven. A to něco teď plavalo na druhém konci vany.

Až bude Kirstie jednou dospělá a bude mít svou vlastní rodinu, budou její děti znovu a znovu žadonit, aby jim vyprávěla, co to tenkrát ráno začátkem března, když jí bylo teprve osm let, uviděla ve vaně.

„Bylo to malinké zvířátko,“ řekne jim, „jaké jsme ani já, ani strýček Angus nikdy předtím neviděli. Jaké vlastně nikdy nikdo na světě ještě neviděl. Bylo velké asi jako čerstvě narozené koťátko, ale vypadalo docela jinak. Nejdřív jsme uviděli jeho hlavičku, trčící na dlouhém krku z vody. Ze všeho nejvíc připomínala koňskou hlavu, měla nozdry jako kůň a dokonce malá špičatá ouška. Ale tělo mělo to zvířátko jako želva. Nemyslím tím, že mělo krunýř – mělo takovou zelenošedou bradavičnatou kůži jako ropucha – ale čtyři ploutve přesně jako mořská želva. A ocas mělo jako krokodýl. Ale stejně tak, jako vás na první pohled nejvíc upoutá něčí obličej, i nás nejvíc zaujala jeho hlavička. Vůbec jsme v něm neviděli krokodýla ani ropuchu ani želvu. Napadlo nás, že je to malý koník.“

Když se teď Kirstie s Angusem na něj dívali, tvoreček je chvíli pozoroval, pak se se žbluňknutím potopil, silnými tempy malých ploutviček přeplaval pod hladinou vanu a znovu se vynořil přímo před nimi. Podíval se na ně a zaštěbetal.

„Co asi chce?“ ptala se Kirstie. Někomu, jako byl Angus, byla odpověď na tuhle otázku předem naprosto jasná.

„Jídlo, samozřejmě,“ poznamenal. „Má hlad, stejně jako já.“

„Co mu dáme? Co myslíš, že bude jíst? A co vlastně myslíš, že je to za zvíře? Vždyť ani nevíme, jaký je to druh.“

„Je to vodní příšera,“ řekl Angus přesvědčivě. Měl o různých příšerách spoustu poučných knih; a tenhle tvor byl zaručeně jednou z nich.

„Ale příšery jsou přece veliké,“ namítla Kirstie.

Angus vzdychl. „Tohle není příšerná příšera,“ vysvětlil jí. „Tohle je ještě mimino.“

„Malinká vodní příšera!“ rozzářila se Kirstie. „Tak to asi bude jíst ryby, ne? Budeme jí muset nějaké ulovit.“

Na Angusově kulaté tváři se rozlil úsměv. „To nebude potřeba,“ zavrtěl hlavou. „Ve špajzce jsou sardinky. Já sardinky rád.“

Otevřít plechovku bylo docela obtížné, ale Kirstie se nakonec podařilo otočit klíčkem u víčka natolik, aby jednu rybku vytáhla skulinou ven, a s talířkem se sardinkou po špičkách vycupitali zpátky nahoru.

„Nedávej mu všechno. Třeba mu nebude chutnat,“ upozornil sestřičku Angus s nadějí v hlase. Ale jakmile Kirstie uštípla kousek sardinky a vhodila ji do vody, malý tvoreček po něm okamžitě chňapl, hladově ho spolkl a navíc si zaštěbetáním řekl o další.

„Chutná mu,“ hlesl Angus zklamaně. Utrhl další kousek ryby, jeho ruka automaticky zamířila k ústům, ale Kirstie ho ostře napomenula „Angusi!“, takže upustil sousto do vody a sám si aspoň olízl olej z prstů. A tak zvířátko kousek po kousku spořádalo celou sardinku. Pak se Kirstie s Angusem znovu vydali do spíže zjisit, jestli se jim podaří vydolovat z plechovky ještě nějakou rybku.

S vynaložením velké námahy, protože klíček šel otáčet jen ztuha, se Kirstie nakonec povedlo otevřít plechovku celou, když v tom uslyšeli na schodech kroky a do spíže vešla maminka.

„Kirstie!“ zvolala. „Co to tady provádíte? Kdo vám dovolil otvírat sardinky, a ještě k tomu tak brzy před snídaní?“

„To je pro naši vodní příšerku,“ hájil sestřičku Angus.

„Nevymýšlej si, Angusi!“ řekla maminka přísně. „Podívej se na svoje prsty, máš je celé od oleje, ty jeden malý hamoune! A ty, Kirstie, už bys měla mít rozum!“

„My jsme žádnou nesnědli, mami, namouduši,“ bránila se Kirstie. „A opravdu máme vodní příšerku.“

„Tak teď mě hezky poslouchej, Kirstie,“ začala svůj proslov maminka. „Ať už jste domů přinesli cokoli – humra, kraba, nebo co to je, co krmíte drahými sardinkami – odnesete to šupem zpátky, rozumíš?“

„Ale to ne, mami!“ rozplakala se Kirstie. „Prosím ne.“

„První, co po snídani uděláte, bude, že to odnesete zpátky do moře,“ prohlásila maminka rezolutně. „Kde to vlastně máte?“

„Ve vaně,“ špitl Angus.

„Ve vaně!“ vykřikla maminka. „To snad ne!“

„Je mu tam dobře,“ ohradil se Angus.

„To je mu teda líp, než teď asi bude dědečkovi. Cestou dolů jsem ho potkala na chodbě s ručníkem a holením. Trefí ho z toho šlak!“

„Zvlášť jestli má naše vodní příšera pořád ještě hlad,“ zamudroval Angus.

Když ale všichni tři dorazili do koupelny, našli otevřené dveře a Bručouna, jak klečí u vany. Se svou pleší a hustým knírem vypadal úplně jako mrož chystající se ke koupeli. Tiše hleděl na malého tvorečka, nyní celého lesklého od sardinkového oleje, jak si spokojeně plave ve vodě. K naprostému úžasu zbytku rodiny se dědeček zeširoka usmíval. Bručoun – a usmíval se!

„To je ta věc, co jsi našla po bouřce na pláži, Kirstie?“

„Ano, Bručoune. V noci se vylíhla.“

„Poradil jsem jí, aby dala do vody sůl,“ hlásil Angus.

„S tím jste si, myslím, nemuseli dělat starosti,“ podotkl Bručoun. „Tohle zvíře dýchá vzduch, víte, stejně jako tuleň. Je mu jedno, jestli má slanou nebo sladkou vodu, jen když má pořád co jíst.“

„Dali jsme mu sardinku,“ pochlubila se Kirstie.

Bručoun se postavil. „Máš moc chytré děti,“ řekl mamince. „Jak já jsem si přál takovou věc najít, když jsem byl v jejich věku! O takovém tvorovi existovala celá spousta příběhů a já jim věřil, ale nikdy bych si nepomyslel, že ho jednoho dne doopravdy uvidím.“

„Zdá se, jako bys věděl, co je to zvíře zač,“ zvedla obočí maminka.

„Taky že ano,“ přisvědčil Bručoun. „Copak jsem se snad nenarodil a nevyrostl na březích Loch Moraru? A copak podle pověstí přímo v tom samém jezeře nežil jeden takovýhle tvor?“

„A co je to, Bručoune?“ zeptala se Kirstie.

„Než ti to povím,“ odpověděl Bručoun, „musíš mi svatosvatě slíbit, že to neřekneš nikomu kromě naší rodiny. Ani slovo nikomu z kamarádů ve škole. Rozumělas?“

„Ano,“ vydechla Kirstie. „Namouduši přísahám.“ A narovnala dva prstíky a položila si je na srdce. Angus si dal ruku na břicho, nejspíš omylem, ale pravděpodobněji proto, že pro něj byl nejdůležitějším orgánem v těle žaludek.

„Dobrá,“ řekl Bručoun. „Tak já vám to teda povím. Je to vodní příšera.“

„Vždyť jsem to říkal,“ prohlásil Angus.

„Odjakživa se vypráví spousta příběhů o tom, jak někdo takovéhle zvíře spatřil, někdy na moři, ale nejčastěji v jezeře,“ vysvětloval Bručoun. „Jo jo, když jsem byl ještě malý kluk, moc jsem toužil kelpii spatřit.“

„Tak se jmenuje? Kelpie?“ chtěla vědět Kirstie.

„To je jeden název,“ poučil vnučku Bručoun, „ale mně se víc líbí druhé jméno. Většinou se mu říká vodní kůň.“

3. Crusoe

„VODNÍ KŮŇ!“ ZARADOVALA se Kirstie.

„To jsem z toho na větvi!“ vykulil oči Angus.

„Mně je jedno, co to je,“ řekla maminka. „V mé vaně to nezůstane! Jdu dolů udělat snídani a jak se najíte, ta věc půjde z vany a ven z tohohle domu, a je mi úplně fuk, co s tím uděláte. Rozuměli jste?“ A odešla. Kirstie a Angus vypadali tak zkroušeně, že je Bručoun objal kolem ramen.

„Hlavy vzhůru,“ chlácholil je. „Však my přijdeme na to, jak se o něj postarat.“

„Jak víš, že to je on?“ zeptala se Kirstie. „Vždyť to může klidně být holka.“

„To je pravda,“ souhlasil Bručoun. „Jenže nevím, jak to poznat. Tak nebo tak to ale budeme muset co nejdřív rozhodnout.“

„Proč?“ nechápal Angus.

„Abychom mu mohli dát jméno. Musí přece mít jméno, když si ho necháme.“

„My si ho necháme?“ vykřikly děti. „Ale maminka říkala…“

„Maminka řekla, že musí jít pryč z domu. ,Je mi úplně fuk, co s tím uděláte‘ – přesně to řekla. Takže se teď rozhodneme, co s tím chceme udělat, a uděláme to. Teď jdi do mého pokoje, Kirstie, a na prádelníku tam najdeš nějaké drobné. Přines mi minci – jakoukoliv.“

Když se Kirstie vrátila s šestipencí, položil si ji Bručoun na špičku palce.

„Takže,“ řekl, „panna je kluk, orel je holka. Souhlasíte?“ a když děti přikývly, vymrštil minci do vzduchu. Dopadla na hranu a odkutálela se za jednu ze lvích nožek, na nichž stála vana. Angus, protože byl nejmenší, po břiše vklouzl pod vanu, aby minci vylovil.

„Tak co to je?“ zeptala se nedočkavě Kirstie.

„Je to kluk!“ zvolal Angus vítězoslavně.

„Jak ho teda pojmenujeme?“ chtěl vědět Bručoun.

Následujících pár minut navrhovali několik tuctů jmen, ale nikdo nesouhlasil ani s jedním protinávrhem ostatních dvou. Kirstie se líbila jména, která by se hodila pro opravdového koně nebo poníka – Hvězda, Švihák, Šampion, Princ a Blesk. Bručoun dával přednost starým dobrým skotským jménům jako Stuart a Sinclair, Mackenzie, McGregor a Tullibane. Angus vybíral drsná, tvrdě znějící jména, která pokládal za vhodná pro obří příšeru, jež z jejich zvířátka za čas vyroste. Navrhoval jména jako Drtič, Zubatec, Lamželezo, Trhač a Vrahoun. Jenže se nemohli shodnout, a když je maminka zavolala k snídani, všichni se šli obléct a nechali prozatím nepokřtěného nalezence bezstarostně brázdit hladinu vany.

Snídaně probíhala zpočátku v nezvyklém tichu. Bručoun, Kirstie a Angus zamyšleně zvažovali vhodné jméno. Maminka se cítila trochu provinile, že tak nekompromisně nařídila odklidit zvíře z domu. Ať už to bylo cokoli, bylo každopádně velice neobvyklé a děti z něj byly nadšené, a co se jejího otce týkalo, už celé roky ho neviděla takhle šťastného. Seděl tady u stolu a beze slova jedl svou snídani. Obyčejně byla kaše málo slaná nebo vajíčka nebyla dovařená, topinky byly příliš světlé nebo příliš tmavé a čaj moc slabý nebo moc silný. Zachytila jeho pohled – a k jejímu údivu na ni mrkl.

„Tak dobrá,“ hlesla maminka. „Rozmyslela jsem si to. Máte celý den na to, abyste se vy tři rozhodli, co s tím zvířetem uděláte. Ale do večera ho chci mít z domu. A to je moje poslední slovo.“

„Správné rozhodnutí,“ zabrblal Bručoun.

Děti se rozzářily. Maminka ovšem ještě pokračovala. „A myslím, že mu můžete dát dojíst zbytek těch sardinek,“ usmála se.

„Nemůžu si je sníst já?“ zeptal se pro jistotu Angus.

„Ne.“

„Správné rozhodnutí,“ podotkla Kirstie.

„Snažili jsme se pro něj vymyslet jméno,“ nadhodil Bručoun.

„Je to kluk,“ hlásil opět hrdě Angus.

„Ale nemůžeme se shodnout,“ dodala Kirstie.

„Nemáš nějaký nápad?“ obrátil se Bručoun na maminku.

Maminka se na chvíli zamyslela. „Takže – vyplavilo ho moře, je to tak?“ řekla. „Vlastně je to trosečník. A nejslavnější kniha o trosečníkovi, kterou si vybavuju, je Robinson Crusoe. Co vy na to?“

„Tomu říkám nápad za všechny peníze!“ poznamenal Bručoun směrem k dětem. „Ta knížka je založená na skutečném příběhu ztroskotance, který se jmenoval Alexandr Selkirk a byl to Skot! A i když toho o našem vodním koníkovi moc nevíme, jedno je jisté – je to skotská vodní příšera!“

„Robinson Crusoe,“ zatvářila se Kirstie pochybovačně. „Nezdá se vám to moc dlouhé?“

„Tak jenom Crusoe,“ navrhl Angus. Bručoun a Kirstie se na sebe podívali a přikývli.

„Správné rozhodnutí,“ řekli.

Jenže jiné rozhodnutí, které měli udělat po snídani, zdaleka tak lehké nebylo. Týkalo se, samozřejmě, nově pokřtěného Crusoea. Stáli nad ním a pozorovali, jak křižuje vanou a hlasitým pípáním se dožaduje potravy.

„Pořád nad tím přemýšlím,“ zamručel Bručoun. „Tak především, nemyslíte, že bychom ho měli prostě vrátit zpátky do moře? Tam by se býval vyklubal, kdyby ho bouřka nevyhodila na břeh.“

Koniec ukážky

Table of Contents

1. Vejce

2. Je to příšera

3. Crusoe

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: