Spirit Animals – Zrození hrdinů

Ukážka z elektronickej knihy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Spirit Animals – Zrození hrdinů – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Sadie, která miluje zvířata. A také Fluffymu,

Buffymu a Mangovi, což jsou zvířata.

– B. M.

1.

BRIGAN

KDYBY MĚL CONOR MOŽNOST SI VYBRAT, ROZHODNĚ BY TY nejdůležitější narozeniny ve svém životě netrávil tím, že by pomáhal Devinu Trunswickovi s oblékáním. Upřímně řečeno, dobrovolně by Devinu Trunswickovi nepomáhal vůbec s ničím.

Jenže Devin byl nejstarším synem Erika, hraběte z Trunswicku, a Conor byl třetím synem Fenraye, pastevce ovcí. Fenray si u hraběte nadělal spoustu dluhů a Conor mu je pomáhal splatit jako Devinův sluha. Trvalo to už rok a mělo to pokračovat ještě nejméně další dva roky.

Conor musel správně zapnout každou složitou sponu na zádech Devinova pláště, aby se nemačkaly záhyby, protože jinak by mu to Devin vyčítal celé týdny. Ten plášť byl krásný, ale ne moc praktický. Conor byl přesvědčený, že kdyby Devina zastihla bouřka, dost by litoval, že na sobě nemá něco jednoduššího a odolnějšího. Něco, co nemá spony a dokáže člověka zahřát.

„Budeš si s tím hrát ještě dlouho?“ zeptal se ho Devin podrážděně.

„Omlouvám se, že mi to tak trvá, milorde,“ odpověděl Conor. „Ten plášť má čtyřicet osm spon. Teď právě zapínám čtyřicátou.“

„Kolik dnů ti to ještě bude trvat? Vždyť tady prostojím mládí. Umíš vůbec počítat?“

Conor se ovládl a spolkl břitkou odpověď. Celé dětství počítal ovce, a tak to uměl patrně lépe než Devin. Věděl ale, že hádkou se šlechticem by si jen nadělal zbytečné problémy. Občas se zdálo, že ho Devin záměrně pokouší. „Snažím se to odhadnout co nejpřesněji.“

Pak se rozletěly dveře a do místnosti vtrhl Devinův mladší bratr Dawson. „Ty ještě nejsi oblečený, Devine?“

„Já za to nemůžu,“ bránil se Devin. „Conor u toho spí.“

Conor se na Dawsona jen letmo podíval. Čím dřív dodělá ty spony, tím dřív se bude moci připravit sám.

„Jak mohl Conor usnout?“ vykřikl Dawson a začal se hihňat. „Všechno, co říkáš, bratře, je tak zajímavé.“

Conor se přemáhal, aby se neusmál. Dawson jen zřídkakdy mlčel. Často uměl být otravný, ale občas s ním byla docela legrace. „Jsem vzhůru.“

„To pořád nemáš hotovo?“ stěžoval si Devin. „Kolik jich ještě zbývá?“

Conor měl chuť říct dvacet. „Pět.“

„Myslíš, že vyvoláš spirituální zvíře, Devine?“ otázal se Dawson.

„Nevidím důvod, proč bych to nedokázal,“ odpověděl Devin. „Děda přivolal mangustu a otec rysa.“

Dnes je čekal trunswický obřad pití Nektaru. Za necelou hodinu se měly místní děti, které toho měsíce slavily jedenácté narozeniny, pokusit vyvolat spirituální zvíře. Conor věděl, že některé rodiny si vytvářely pouta se zvířaty častěji než jiné. Přesto se však vyvolání spirituálního zvířete nedalo nikdy zaručit, ať už člověk pocházel z jakékoli rodiny. Tentokrát měly Nektar vypít jen tři děti a úspěch nebyl pravděpodobný. Rozhodně nešlo o nic, čím by se člověk mohl vychloubat dřív, než se to stane.

„Jaké zvíře myslíš, že přivoláš ty?“ zajímal se Dawson.

„Můžeš hádat stejně jako já,“ řekl Devin. „Co bys řekl ty?“

„Veverku,“ předpověděl Dawson.

Devin se po bratrovi ohnal a ten se smíchem uskočil. Dawson nebyl oblečený tak formálně jako jeho starší bratr, a tak se mohl pohybovat volněji. Přesto ho Devin brzy chytil a přimáčkl k zemi.

„Já to spíš vidím na medvěda,“ řekl Devin a zabodl bratrovi loket do hrudi. „Nebo divokou kočku jako otec. Ze všeho nejdřív ji nechám, aby si na tobě pochutnala.“

Conor se snažil trpělivě čekat. Zasahovat do bratrských hádek nebyl jeho úkol.

„Taky možná nedostaneš žádné zvíře,“ poznamenal Dawson odvážně.

„I tak se ale stanu hrabětem z Trunswicku a tvým pánem.“

„Ne jestli tě otec přežije.“

„Pozor na pusu, druhorozený synu.“

„Jsem rád, že nejsem ty!“

Devin zakroutil bratrovi nosem, až Dawson vyjekl, pak vstal a oprášil si kalhoty. „Aspoň mě nebolí nos.“

„Conor se má taky napít Nektaru!“ vykřikl Dawson. „Třeba přivolá spirituální zvíře on.“

Conor dělal, že tam ani není. Doufal, že se mu podaří přivolat spirituální zvíře? No jistě! Vždyť kdo by v to nedoufal? Sice se to nikomu v jeho rodině dlouho nepovedlo, naposledy nějakému praprastrýci před desítkami let, ale rozhodně to nebylo nemožné.

„No jasně,“ uchechtl se Devin. „A ta kovářova dcera taky, co?“

„Nikdy nevíš,“ řekl Dawson, posadil se a třel si bolavý nos. „Conore, jaké zvíře bys chtěl?“

Conor zíral na podlahu. Dostal přímou otázku od šlechtice, takže musel odpovědět. „Vždycky jsem měl rád psy. Takže asi ovčáka.“

„Ten má ale fantazii!“ rozesmál se Devin. „Pasák ovcí sní o ovčáckém psovi.“

„Se psem by byla legrace,“ poznamenal Dawson.

„Psa má každý nuzák,“ řekl Devin. „Kolik psů máte, Conore?“

„Moje rodina? Naposled jsem jich napočítal deset.“

„Jak dlouho ses neviděl se svojí rodinou?“ zeptal se Dawson.

Conor se snažil nedat najevo rozrušení. „Už to bude víc než půl roku.“

„A dneska tam budou?“

„Myslím, že to zkusí. Záleží na tom, jestli budou moct přijít.“ Kdyby nemohli, nechtěl dát najevo, že mu na tom záleží.

„To by byla ale novinka,“ odfrkl si Devin. „Kolik spon zbývá?“

„Tři.“

Devin se otočil. „Tak do toho. Ať nepřijdeme pozdě.“

Na náměstí se shromáždila spousta lidí. Nestávalo se zrovna často, aby se o vyvolání spirituálního zvířete pokoušel syn velkého pána. Přišli obyčejní lidé i šlechtici – staří, mladí, všichni. Muzikanti vyhrávali, vojáci si pyšně vykračovali a kupec prodával ořechy v cukru. Pro hraběte a jeho rodinu byla připravená velká tribuna. Conora napadlo, že to vypadá, jako by bylo vyhlášeno volno. Volno pro každého kromě něj. Bylo příjemně chladno a jasno a nad modrými střechami a komíny Trunswicku se tyčily zelené kopce, po kterých by se Conor raději potuloval.

Conor se zúčastnil už několika obřadů pití Nektaru. Nikdy ale na vlastní oči neviděl, že by někdo zvíře přivolal, i když k tomu za jeho života na tomto náměstí už několikrát došlo. Předchozí obřady se nikdy nekonaly s takovou slávou ani na ně nechodilo tolik lidí. A na žádném nebylo tolik zvířat.

Lidé věřili, že když na náměstí shromáždí co nejvíce zvířat, zvýší to šance na vyvolání spirituálního zvířete. Pokud to byla pravda, Devinovi to mohlo přinést štěstí. Lidé nepřivedli jen domácí zvířectvo, Conor zahlédl i klece plné exotických ptáků, ohradu s jeleny a losy, několik divokých koček v klecích, tři jezevce v ohrádce a černého medvěda připoutaného železným řetězem ke kůlu. Bylo tam dokonce i jedno stvoření, o kterém Conor zatím slyšel jen v pohádkách – vysoký velbloud se dvěma chlupatými hrby.

Když Conor kráčel do středu náměstí, davy přihlížejících v něm probouzely rozpaky. Nevěděl, co dělat s rukama. Měl by si je založit na prsou, nebo je nechat volně viset u těla? Jak se tak díval do toho hrůzu nahánějícího davu, připomínal si, že většina lidí stejně pozoruje Devina.

Vtom zahlédl, jak na něj mává jeho matka. Vedle ní stáli jeho starší bratři a otec. Vzali s sebou dokonce i Žoldáka, Conorova oblíbeného psa.

Všichni to sem stihli! Při pohledu na ně se část jeho strachu rozplynula, ale naopak se v něm probudil stesk po domově – po procházkách v lukách, koupání v potůčcích a výpravách do lesů. Doma pracoval poctivě a venku – sekal dřevo, stříhal ovce a krmil psy. Jejich dům byl malý, ale útulný, úplně jiný než obrovské prostory hraběcího hradu, v nichž neustále profukovalo. Conor matce krátce zamával.

Budoucí hrabě z Trunswicku kráčel k lavici stojící u středu náměstí. Tam už na ně čekala kovářova dcera Abby. Seděla bez hnutí a tvářila se ohromeně. Měla na sobě zjevně své nejlepší šaty, které však vypadaly naprosto směšně ve srovnání i s těmi nejobyčejnějšími kousky šatníku Devinovy matky a sestry. Conor věděl, že i on sám musí vedle Devina vypadat jako chudý příbuzný.

Vedle lavice stáli dva Zelenopláštníci. Conor poznával Isillu, která měla šedivějící vlasy nad bledou tváří stažené lesklou síťkou. Na rameni jí seděl její čížek. Isilla řídila obřady pití Nektaru pravidelně. Nektar od ní pili i oba jeho bratři.

Ten druhý Zelenopláštník byl cizinec, vysoký, štíhlý a se širokými rameny, v obličeji byl však stejně sešlý jako jeho otrhaný plášť. Kůži měl tmavší než ostatní lidé tady, jako by pocházel ze severovýchodního Niloje nebo jihozápadního Čungu. Obyvatelé těchto oblastí se ve střední Euře příliš často nevyskytovali. Jeho zvíře nebylo nikde vidět, ale pak si Conor všiml, že mu zpod rukávu vykukuje kousek tetování. Vzrušeně se zachvěl. Znamenalo to, že cizincovo zvíře spí na jeho paži.

Když Devin došel k lavici, Abby vstala a poklonila se mu. Devin se posadil a pokynul Conorovi, aby udělal totéž. Conor i Abby usedli na lavici.

Isilla zvedla ruce, aby zklidnila shromážděný dav. Ten cizinec poodstoupil stranou, aby se veškerá pozornost soustředila na ni. Conor uvažoval, co tady ten muž vlastně dělá. Nakonec došel k závěru, že nejspíš podobně jako celá ta sláva potvrzuje Devinovo vysoké postavení.

Isilla spustila pronikavým hlasem: „Slyšte, slyšte, dobří občané Trunswicku! Před očima lidí i zvířat jsme se dnes shromáždili, abychom se zúčastnili nejslavnějšího obřadu v celém Erdasu. Když se lidé a zvířata spojí, jejich velikost se znásobí. Jsme tady, abychom se stali svědky toho, zda Nektar takovou velikost odhalí u některého z našich tří uchazečů – lorda Devina Trunswicka, Abby, dcery Grallovy, a Conora, syna Fenrayova.“

Zbývající dvě jména zcela zanikla v provolávání slávy, které následovalo po zmínce o Devinovi. Conor se snažil si toho nevšímat. Když bude sedět klidně a zůstane zticha, brzy to skončí. Devin samozřejmě dostane přednost a napije se Nektaru jako první. Říkalo se, že kdo se Nektaru napije první, má největší šanci spirituální zvíře vyvolat.

Isilla se sklonila a vzala do ruky zazátkovanou lahvici potaženou kůží a zdobenou komplikovanými symboly. Zvedla ji nad hlavu, aby ji ukázala všem shromážděným, a pak ji odzátkovala. „Devine Trunswicku, přistup.“

Když Devin šel k Isille, dav začal pískat a tleskat. Pak si Isilla přiložila prst ke rtům a všichni ztichli. Devin před ní poklekl. Podobný pohled se Conorovi moc často nenaskytl. Eurští šlechtici si klekali jen před významnějšími eurskými šlechtici. Zelenopláštníci neklekali před nikým.

„Přijmi Nektar od Ninani.“

Conor vzrušeně pozoroval, jak se hrdlo láhve dotklo Devinových rtů. Teď má šanci poprvé v životě vidět na vlastní oči vyvolání spirituálního zvířete z neznáma! Jak by mohl Nektar selhat, když je všude okolo tolik zvířat? Conor přemýšlel, jak asi to zvíře bude vypadat.

Devin polkl a Isilla o krok ustoupila. V davu přihlížejících se rozhostilo napjaté ticho. Se zavřenýma očima Devin zaklonil hlavu k nebesům. Následovala dlouhá chvíle, kdy se nic nedělo. Pak někdo zakašlal. Nestalo se nic neobvyklého. Devin se zklamaně rozhlížel kolem sebe.

Conor slyšel, že spirituální zvíře přijde buď hned po vypití Nektaru, nebo už nikdy. Devin vstal, otáčel se kolem dokola a očima pátral po okolí. Nikde nic. Lidé si mezi sebou začali špitat.

Isilla zaváhala a pohlédla k tribuně. Conor sledoval její pohled. Hrabě seděl zasmušile na svém trůně, jeho rys ležel nedaleko. Ačkoli se mu podařilo vyvolat spirituální zvíře, rozhodl se, že nebude nosit zelený plášť.

Pak se Isilla ohlédla k cizímu Zelenopláštníkovi, který mírně pokývl hlavou. „Děkuji ti, Devine,“ pronesla zpěvavě Isilla. „Abby, dcero Grallova, přistup.“

Devin vypadal zlomeně. V očích měl prázdný pohled, ale bylo na něm znát, že se cítí potupený. Kradmo pohlédl směrem k otci, pak sklopil oči k zemi. Když je znovu zvedl, měl v nich tvrdý pohled: stud vystřídala zloba. Conor se zadíval jinam. Rozhodl se, že bude nejlepší se na nějakou dobu Devinově pozornosti vyhýbat.

Abby se napila, a jak Conor očekával, nic se nestalo. Vrátila se na lavici.

„Conore, synu Fenrayův, přistup.“

Když Conor zaslechl své jméno, padla na něj nervozita. Pochyboval, že má nějakou šanci, když neuspěl ani Devin. Přesto si říkal, že stát se může cokoli. Nikdy na sobě necítil upřené pohledy tolika párů očí. Vstal a pokoušel se nevšímat si davů a soustředit se jen na Isillu. Moc to nefungovalo.

Říkal si, že i kdyby se nic nestalo, bude zajímavé aspoň zjistit, jak Nektar chutná. Jeho starší bratr ho přirovnával ke kyselému kozímu mléku, jenže Wallace ho rád škádlil. Podle jeho druhého bratra Garrina chutnal podobně jako jablečný mošt. Conor si olízl rty. Ať už bude chutnat jakkoli, ten hlt Nektaru oficiálně ukončí jeho dětství.

Conor poklekl před Isillou. Podívala se na něj se zvláštním úsměvem a oči jí hrály zvědavostí. Dívala se tak i na ostatní?

„Přijmi Nektar od Ninani.“

Conor přiložil rty k lahvici, kterou mu Isilla podala. Nektar byl hustý jako sirup a báječně sladký jako ovoce naložené v medu. Na jazyku se mu zdál tekutější. Pak ho Conor spolkl. Chutnal skvěle! Nikdy nic takového neochutnal.

Isilla mu sebrala láhev dřív, než si stihl loknout ještě jednou. Jediný hlt bylo vše, co kdy ochutná. Conor vstal, aby se vrátil k lavici, a najednou v prsou ucítil podivné mravenčení.

Zvířata začala vydávat hlasité zvuky. Ptáci pískali. Divoké kočky kňučely. Medvěd řval. Losi troubili. Velbloud frkal a dupal.

Dav se začal vlnit. Obloha potemněla, jako by slunce náhle zastínil velký mrak. Do šera vyšlehl jasný záblesk připomínající blesk, jenže byl mnohem blíž než kterýkoli blesk, jaký kdy Conor viděl, blíž, než když tenkrát udeřil do stromu na vrcholu kopce, k němuž Conor stoupal.

Přihlížející lapali po dechu a šeptali si. Ten záblesk Conora úplně oslepil, a tak musel několikrát zamrkat. Mravenčení se mu z hrudi rozlilo i do končetin. Navzdory té zvláštní situaci se cítil nezvykle radostně.

A pak uviděl toho vlka.

Stejně jako skoro každý pastevec v kraji měl Conor s vlky své zkušenosti. Vlčí smečky ukradly už spoustu ovcí ze stád, na která dohlížel. Vlci zabili tři jeho oblíbené psy. Jednou z hlavních příčin, proč se otec zadlužil u hraběte, byl fakt, že jim vlci zabili dobytek. A pak tady byla ta noc před dvěma lety, kdy se Conor a jeho bratři postavili drzé smečce, která se pokusila sežrat ovce z jejich ohrady na horní pastvině.

Teď před ním stál ten největší vlk, jakého kdy spatřil, a hlavu držel hrdě zvednutou. Byl nádherný – byl dobře živený a měl dlouhé tlapy a tu nejkrásnější šedobílou srst, jakou si Conor dovedl představit. Prohlížel si ty dlouhé tlapy, ostré drápy, hrozivé zuby a žhnoucí kobaltově modré oči.

Modré oči?

V celé historii Erdasu byl jen jeden vlk, který měl tak sytě modré oči.

Conor pohlédl na eurský prapor vlající na hraběcí tribuně. Na modrém pozadí byl vyobrazený vlk Brigan s pronikavým, bystrým pohledem, erbovní zvíře Eury.

Vlk klidně postupoval vpřed a zastavil se přímo před Conorem. Posadil se jako vycvičený pes před svým pánem. Hlava mu sahala až nad Conorův pas. Conor měl všechny svaly v těle napnuté, odolal ale nutkání uskočit. Za jiných okolností by před tím zvířetem utekl nebo by na něj začal křičet. Házel by po něm kameny nebo by popadl pořádný klacek na svou obranu. Jenže tohle nebylo náhodné setkání v divočině. V celém těle cítil mravenčení, skoro se chvěl, a pozorovaly ho stovky lidí. Ten vlk se tu zjevil z ničeho nic!

Vlk k němu sebevědomě vzhlížel. Ačkoli byl velký a divoký, zjevně se dokázal velmi dobře ovládat. Conor žasl nad tím, že mu taková šelma projevuje tolik respektu. Z těch modrých zvířecích očí čišelo neuvěřitelné porozumění. Ten vlk na něco čekal.

Conor natáhl třesoucí se ruku a vlk mu horkým jazykem olízl dlaň. Ten dotek byl plný napětí a mravenčení v jeho hrudi hned ustoupilo.

Conor na okamžik pocítil odvahu, bystrost a ostražitost, jaké nikdy nepoznal. Zesílenými smysly ucítil vlkův pach a nějak poznal, že to je samec a že ho považuje za sobě rovného.

Pak ta podivná chvíle rozšířeného vnímání zase pominula.

Navzdory všem nepřehlédnutelným důkazům to byl teprve výraz v tváři Devina Trunswicka, který Conorovi pomohl pochopit, co se právě stalo. Ještě nikdy nebyl Conor předmětem takové zášti a závisti. On vyvolal spirituální zvíře!

A ne jen tak ledajaké zvíře. Vlka. Vlka ještě nikdo nevyvolal! Vlk Brigan byl jedním z Velkých strážců a mezi spirituálními zvířaty se nevyskytovaly stejné druhy, jakými byli Velcí strážci. To přece věděl každý. Takové věci se prostě nestávaly.

A přesto k tomu došlo. Bylo to nevysvětlitelné, ale nesporné. Ke Conorově dlani čichal obrovský vlk. Vlk se sytě modrýma očima.

V ohromeném davu pořád ještě vládlo ticho. Hrabě se pozorně nakláněl vpřed. Devin zuřil a Dawson zíral s otevřenou pusou.

Pak ke Conorovi přistoupil ten cizinec v zeleném plášti a vzal ho za ruku. „Jmenuji se Tárik,“ představil se mu tiše. „Přišel jsem z velké dálky, abych tě našel. Drž se blízko mě a já nedopustím, aby se ti něco stalo. Nebudu tě nutit do slibu, dokud k němu nebudeš připraven, ale musíš mě vyslechnout. Závisí na tobě mnohé.“

Conor oněměle přikývl. Bylo toho na něj příliš.

Cizí Zelenopláštník zvedl Conorovu ruku do výšky a promluvil mocným hlasem. „Dobří občané Trunswicku! Zprávy o tom, k čemu tady dnes došlo, se rozletí po celém Erdasu! V této těžké době se Brigan vrátil!“

2.

URAZA

Abeke se v podřepu prodírala vysokou trávou. Postupovala pomalu, ale plynule. Našlapovala opatrně, jak ji to učil otec, a pohybovala se úplně tiše. Náhlý pohyb nebo zvuk by její kořist vyplašil. Jestli jí tahle uteče, nestihne se přiblížit k jiné.

Antilopa sklonila hlavu a začala okusovat trávu. Byla sice mladá, ale Abeke věděla, že i tak dokáže běhat rychleji než ona. A kdyby jí antilopa utekla, vrátila by se s prázdnýma rukama.

Pak se Abeke zastavila a přiložila šíp k tětivě luku. Jak ji natáhla, luk zapraskal. Antilopa okamžitě zvedla hlavu. Šíp našel svůj cíl a probodl zvířeti z boku srdce a plíce. Antilopa se krátce zapotácela a padla k zemi.

Její úlovek bude pro vesnici velkým přínosem. Kvůli suchu zavládl hlad, a protože období sucha přetrvávalo, počítalo se každé sousto. Abeke poklekla vedle mrtvého zvířete a tiše k němu promluvila. „Mrzí mě, že jsem ti vzala život, drahá přítelkyně. Naše vesnice potřebuje tvoje maso. Dostala jsem se k tobě blízko a střelila jsem tě čistě, abys netrpěla. Prosím, odpusť mi.“

Abeke pohlédla k jasné obloze. Slunce postoupilo víc, než myslela. Jak dlouho sledovala kořist? Naštěstí natrefila na úlovek, který unesla sama. Hodila si antilopu přes ramena a vyrazila k domovu.

Slunce shlíželo na spálenou hnědou pláň. Tráva byla suchá a lámala se, keře seschlé a žíznivé. V dálce stálo několik osamocených baobabů se silnými kmeny a rozrostlými větvemi, které se mihotaly v horkem rozvlněném vzduchu.

Abeke měla oči i uši otevřené. Kočkovité šelmy si na lidi obvykle netroufaly, ale když začala potrava docházet, úplně se na to spoléhat nedalo. Navíc nešlo o jediná nebezpečná zvířata křižující nilskou savanu. Každý, kdo opustil palisádovou hradbu chránící vesnici, se vystavoval nebezpečí.

Čím déle Abeke šla, tím těžší se jí antilopa zdála. Ale dívka byla na svůj věk vysoká a vždycky měla dost síly. Navíc se nemohla dočkat, až se s úlovkem pochlubí otci. Snažila se nevnímat sluneční žár.

Ve vesnici obvykle lovili muži. Ženy se vydávaly někam pryč jen velmi zřídka. O to větším překvapením její antilopa bude. Ideální způsob, jak oslavit její jedenácté narozeniny.

Její sestra Soama možná byla hezčí. Možná uměla lépe zpívat a tančit. Nebo tkát. Možná byla dokonce nadanější v řemeslech.

Ale nikdy nic neulovila.

Zhruba před rokem Soama věnovala v den svých jedenáctých narozenin vesnici korálky zdobenou tapiserii zobrazující volavky v letu nad jezerem. Mnozí tvrdili, že jde o nejlepší práci, jakou kdy od mladého umělce viděli. Ale mohli se s ní nasytit v době hladu? Dokázalo by snad korálkové jezero uhasit jejich žízeň? Utišily by umělé volavky jejich hlad?

Abeke si neodpustila úsměv. Pokud věděla, žádné dítě ještě jako narozeninový dárek nepřineslo ulovené zvíře. Potřebovala snad vesnice další zdobený džbán? Kde by do něj vzala vodu? Její dárek aspoň poslouží nějakému účelu.

Abeke se k vesnici plížila potají, aby ji nezpozorovaly hlídky. Vešla do ní stejnou cestou, kudy ji opustila – dírou v laťovém plotě nad strží. Znamenalo to trochu nebezpečného šplhání, což jí antilopa na ramenou nijak neusnadnila, ale Abeke to zvládla.

Neměla moc času. Nevšímala si pohledů sousedů a spěchala domů. Podobně jako většina domků ve vesnici měl i ten její kruhovou základnu, kamenné stěny a kuželovitou doškovou střechu. Když vtrhla dovnitř, narazila na Soamu, která v oranžovém hávu a korálky zdobeném šálu vypadala úchvatně. Abeke sice nebyla ošklivá, ale už dávno přestala se sestrou soupeřit v kráse. Každopádně upřednostňovala praktičtější oblečení a copánky, které si mohla stáhnout vzadu na hlavě.

„Abeke!“ udeřila na ni Soama. „Kdes byla? Ví otec, že už jsi zpátky?“

„Šla jsem na lov,“ vysvětlila Abeke pyšně. Antilopa jí pořád visela na zádech. „Sama.“

„Tys šla ven? Za bránu?“

„Kde jinde bych asi vzala antilopu?“

Soama si hnědou rukou zakryla oči. „Abeke, proč musíš být tak divná? Jen tak si zmizíš. Otec měl o tebe strach! Přijdeš pozdě na svůj rituál sblížení.“

„Stihnu to,“ ujistila Abeke sestru. „Pospíším si. Nedá mi to tolik práce jako tobě. Nikdo si nebude stěžovat, až uvidí můj úlovek.“

Za Abeke se otevřely dveře. Když se otočila, uviděla otce, vysokého, štíhlého a svalnatého muže s oholenou hlavou. „Abeke! Činwe mi řekla, že ses vrátila. Už jsem dával dohromady skupinu, která tě půjde hledat.“

„Chtěla jsem sehnat dobrý narozeninový dárek,“ bránila se Abeke. „Přinesla jsem domů tuhle antilopu.“

Její zadýchaný otec zavřel oči. Ze všech sil se snažil ovládnout. „Abeke. Dnešek je důležitý. Jdeš pozdě. Jsi celá umazaná od hlíny a od krve. Tvoje zmizení způsobilo ve vesnici rozruch. Copak nemáš rozum? Nemáš ani trochu důstojnosti?“

Abeke zesinala, její pýcha se vypařila a radost ji přešla. Chvíli vůbec nevěděla, co odpovědět. Bála se, že se rozpláče. „Ale… vždyť se mi nic nestalo. Víš, jak umím lovit. Bylo to překvapení.“

Její otec zavrtěl hlavou. „Bylo to od tebe sobecké. A hloupé. Tu antilopu nemůžeš nabídnout jako svůj narozeninový dárek. Je to důkaz tvojí neposlušnosti. Co by to o tobě vypovídalo? O nás? Co by si z toho odnesly ostatní děti? Přineseš ten džbán, který jsi vyrobila.“

„Jenže ten džbán je ošklivý!“ protestovala Abeke zoufale. „I opice by vyrobila lepší. Vůbec na to nemám talent.“

„Je ošklivý, protože ses nesnažila,“ odvětil její otec. „Vrátit se živá s kořistí sice prokazuje tvoje dovednosti, ale taky špatný úsudek. O trestu si promluvíme později. Teď se běž připravit. Půjdu ostatním říct, že tvůj rituál sblížení nakonec proběhne. Soama ti pomůže. Kdyby sis z ní vzala příklad, nedělala bys nám takovou ostudu.“

Abeke byla zdrcená. „Ano, otče.“

Když otec odešel, Abeke si shodila antilopu z ramen a položila ji na zem. Když se teď na sebe podívala pořádně, viděla, že otec má pravdu – byla celá od hlíny a od krve. Smutně se dívala na svoji krásnou kořist. Stala se z ní trofej hanby.

Abeke měla na krajíčku. Tohle měl přece být její den! Jediný den, který měl patřit jen jí. Jinak se vždycky všechno točilo okolo Soamy. Jak je chytrá. A krásná. A talentovaná. Dnes se měla Abeke napít Nektaru od Ninani. Povede se jí vyvolat spirituální zvíře? Nejspíš ne. Ale dnes se z ní měla stát žena. Plnoprávná obyvatelka vesnice. A ona chtěla přinést výjimečný dar.

Přála si, aby tu s ní byla matka. Ta jí rozuměla lépe než všichni ostatní. Jenže její matka byla slabá, takže podlehla nemoci.

Nakonec se Abeke smutku poddala a začala vzlykat.

„Na to není čas,“ okřikla ji Soama. „Máš zpoždění a už tak vypadáš dost hrozně.“

Abeke zaťala zuby a potlačila své emoce. Chce, aby ji sestra viděla plakat? „Co mám udělat?“

Soama šla k ní a setřela jí slzy z tváří. „Když o tom tak přemýšlím, možná bys měla plakat. Nemáme dost vody, abychom tě umyly.“

„Už nebudu plakat.“

„Tak se pojď očistit.“

Abeke jako by se proměnila v panenku. Neprotestovala proti drsnému kartáči ani sotva navlhčenému hadříku. Nijak nekomentovala své oblečení ani doplňky. Abeke nechala všechno na Soamě a pokoušela se nedívat se na antilopu.

Koniec ukážky

Table of Contents

1. BRIGAN

2. URAZA

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: