.

AMANDA LINDHOUTOVÁ

& SARA CORBETTOVÁ

DŮM

V NEBI

VZPOMÍNKA NA ÚNOS,

KTERÝ ZMĚNIL VŠE

JOTA / 2015

.

Ukážka z elektronickej knihy

A House in the Sky

Copyright © Amanda Lindhout and Sara Corbett, 2013

Translation © Eva Brožová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-714-9

ISBN mobi 978-80-7462-725-5

.

Mé mámě a dvěma tátům

&

Katherine Portefieldové

.

Ve spáleném domě snídám.

Chápeš: není žádný dům, není žádná snídaně,

přesto jsem tady.

Margaret Atwoodová

z básnické sbírky „Morning in the Burned House“

Předmluva

Domům, v nichž nás drželi, jsme dávali jména. V některých jsme zůstali dlouhé měsíce, jinde jen pár dní nebo hodin. Nejdřív jsme bydleli v Domě, kde se vyráběly bomby, potom v Domě s elektřinou. Pak následoval Dům útěku, nízká budova z betonu, v němž jsme slýchali za okny střelbu a občas matku, jak někde poblíž tiše, něžně zpívá svému dítěti. Potom, co jsme uprchli z Domu útěku, nás poněkud horečně přestěhovali do Nevkusného domu. V ložnici byla postel s květovaným přehozem a dřevěný prádelník, na němž stály laky a gely na vlasy, vyrovnané v dokonalých řadách. V tom domě, soudě podle rozzlobeného, vyčítavého ženského brebentění v kuchyni, jsme nebyli vítáni.

Z domu do domu nás vždycky stěhovali nervózně, mlčky a obvykle za hluboké noci. Zatímco jsme s Nigelem seděli na zadním sedadle kombíku, řítili jsme se po dlážděných silnicích a prudce odbočovali na písčité cesty do pouště. Projížděli jsme kolem osaměle stojících akátů a potemnělých vesnic a neměli tušení, kde se nacházíme. Míjeli jsme mešity, noční tržiště ozářená řetězy světel, muže s velbloudy a hloučky divokých mladíků shromážděných kolem ohňů podél silnice; někteří z nich drželi v ruce samopal. Kdyby se nás někdo snažil zahlédnout, nepoznal by nás: museli jsme si kolem hlavy omotat šátek, zakrýt si obličej stejným způsobem jako naši únosci – aby se nedalo zjistit, kdo nebo co jsme zač.

Domy, jež pro nás vybrali, byly většinou opuštěné a stály v zapadlých vesnicích, kde si nás – Nigela, mě ani těch osmi mladíků a kapitána středního věku, kteří nás hlídali – nikdo nemohl všimnout. Všechny budovy se nacházely za zamčenou bránou a obklopovaly je vysoké ploty z betonu nebo vlnitého plechu. Když jsme dorazili do nového domu, kapitán chvíli nervózně zápolil se svazkem klíčů. Kluci, jak jsme jim říkali, pak vběhli se zbraněmi dovnitř a vybrali místnost, do níž nás zavřeli. Potom si pro sebe našli místo, kde odpočívali, modlili se a jedli. Občas vycházeli ven a zápasili spolu na nádvoří.

Kdo byli naši únosci? Hassám, jeden z těch, kteří chodili nakupovat na tržiště; Džamál, který na sebe lil litry kolínské a tesknil po dívce, s níž se chtěl oženit; Abdulláh, jenž se chtěl stát živou bombou. Dále Júsuf, Jahjá a mladý Mohammed. Adam, který volal mé matce do Kanady a vyhrožoval jí, a starý Mohammed, jenž měl na starosti peníze, a proto jsme mu dali přezdívku Donald Trump. Pak tu byl muž, kterému jsme říkali Skids. Jednou v noci mě odvezl do pouště a lhostejně sledoval, jak mi jiný muž drží pod krkem zubatý nůž. A konečně Romeo, jehož přijali na vysokou v New Yorku, ale nejdřív se se mnou snažil oženit.

Pětkrát denně jsme všichni poklekli k modlitbě a každý se upínal k nějakému tajnému cíli, k nějaké představě ráje, která nám připadala nedosažitelná. Občas mě napadlo, jestli by všechno nebylo jednodušší, kdybychom se s Nigelem kdysi nemilovali, kdybychom byli dva cizí lidé. Znala jsem dům, v němž bydlel, postel, v níž spal, tvář jeho sestry, jeho přátele doma. Tušila jsem, po čem touží, a proto jsem všechno prožívala dvakrát.

Když střelba a výbuchy minometů mezi válčícími milicemi kolem nás příliš zesílily, příliš se přiblížily, kluci nás opět naložili do kombíku, párkrát někomu zavolali a vyhledali další dům.

V některých domech zůstaly přízračné stopy po rodinách, které v nich dříve žily – dětské hračky pohozené v koutě, starý kastrol, srolovaný plesnivý koberec. Vystřídali jsme Dům temnoty, kde se děly příšerné věci, Dům v buši, který se nacházel hluboko ve vnitrozemí, a Pozitivní dům, skoro honosné sídlo, kde se na okamžik zdálo, že se situace zlepšuje.

Jednou nás nastěhovali do bytu v prvním patře v centru města někde na jihu, v němž jsme slyšeli troubení aut a muezziny, jak svolávají věřící k modlitbě. Cítili jsme kozí maso opékající se na rožni pouličního prodavače. Poslouchali jsme klábosení žen, které navštěvovaly krámek přímo pod námi. Nigel, jemuž narostl plnovous a strašlivě zhubl, viděl z okna svého pokoje kousek Indického oceánu, vzdálenou modrozelenou stužku. Blízkost vody, nakupujících a automobilů byla uklidňující a současně mučivá. Kdyby se nám nějak podařilo utéct, netušili jsme, zda najdeme pomoc, nebo jestli nás prostě znovu uvězní někdo, kdo na nás bude pohlížet stejným způsobem jako naši únosci – nejen jako na nepřátele, ale jako na nepřátele, kteří se dají zpeněžit.

Byli jsme součástí zoufalé mezinárodní transakce. Součástí svaté války. Součástí zásadnějšího problému. Slibovala jsem si, co udělám, jestli z toho vyváznu. Vezmu mámu na výlet. Vykonám něco dobrého pro ostatní lidi. Omluvím se. Zamiluju se.

Byli jsme blízko a současně mimo dosah, schovaní před okolním světem. Nakonec to bylo tam, kde jsem začala věřit, že tenhle příběh nebudu moct nikomu vyprávět, že přestanu existovat jako vír v řece, který zničehonic zmizí. Byla jsem si čím dál jistější, že nás, ztracené v Somálsku, v téhle neznámé, churavé zemi, nikdy nenajdou.

1

Můj svět

Když jsem byla malá, věřila jsem tomu, co jsem o světě věděla. Nebyl ošklivý ani nebezpečný. Byl zvláštní, poutavý a tak krásný, že byste si ho chtěli zarámovat a pověsit na zeď. Objevila jsem ho na fotografiích pod lesklými obálkami, ve štosech starých čísel National Geographic, které jsem si kupovala kus za pětadvacet centů v charitativním obchodě v naší ulici. Mívala jsem je na nočním stolku vedle palandy. Sahala jsem po nich, když jsem je potřebovala, když v našem bytě začal být příliš velký hluk. Svět ke mně přicházel ve vlnách a záblescích jako stříbřitý příliv přelévající se přes promenádu v Havaně nebo třpytící se sněhová pole Annapurny. Svět pro mě představoval kmen pygmejských lučištníků v Kongu a zelenou symetrii kjótských čajových zahrad. Katamarán se žlutou plachtou v rozbouřeném Severním ledovém oceánu.

Bylo mi devět a bydlela jsem ve městě Sylvan Lake. Zdejší jezero – pleistocénní šrám v rozlehlé hnědé prérii kanadské Alberty, daleko na sever od panoramatu Calgary, daleko na jih od ropných vrtů roztroušených kolem Edmontonu, přes sto šedesát kilometrů na východ od Skalnatých hor, prostě místo ležící někde mezi tím – měřilo na délku deset kilometrů. V červenci a v srpnu sem přijížděli turisté, kteří se plavili po klidné vodní hladině a nahazovali udice z mol u svých chat. Vedle přístavu v centru se nacházel maják s červeným vrškem a malý zábavní park, kde se mohli rekreanti sklouznout na obrovském vodním toboganu nebo proběhnout bludištěm vyrobeným z křiklavě natřené překližky. Městem se celé léto rozléhal smích dětí a hukot motorových člunů.

Byli jsme v Sylvan Lake noví. Rodiče se před několika lety rozvedli a máma se sem se mnou a s mými dvěma bratry přestěhovala z Red Deer, městečka ležícího čtvrt hodiny jízdy odtud. Russell, její přítel, se sem odstěhoval s námi a stejně tak jeho mladší bratr Stevie. Jejich strýcové, bratranci, další bratři a bratranci z druhého kolena se u nás často zastavili zapít výplatu a zůstali pak mnoho dní, utábořeni v našem obývacím pokoji. Vzpomínám si na jejich spící obličeje, na jejich štíhlé snědé paže, které jim visely z křesel. Máma mluvila o Russellovi a jeho rodině jako o „původních obyvatelích“, ale lidé ve městě jim říkali indiáni.

Bydleli jsme v čtyřdomku se štukovou omítkou, šikmou střechou a balkony z tmavého dřeva. Zapuštěnými okny, malými a úzkými, nepronikalo do našeho suterénního bytu skoro žádné světlo. Na štěrkovém parkovišti před domem stál zelený kontejner na komunální odpad. Máma, milovnice zářivě barevných věcí, pověsila do naší nové koupelny zelenomodrý sprchový závěs a přes postel si přehodila křiklavý přehoz. V obývacím pokoji postavila vedle staré hnědé pohovky rotoped.

Máma vždycky přitahovala pohledy ostatních. Byla vysoká, štíhlá, s výraznými lícními kostmi a tmavými naondulovanými vlasy, které nosila kolem uší načechrané. Měla průzračné hnědé oči prozrazující jistou bezbrannost, možnost, že se s ní dá lehce manipulovat. Pětkrát týdně si oblékla bílé šaty s červenou paspulkou a odjela do Red Deer, kde pracovala ve Food City jako pokladní. Vracela se s velkým balením neznačkových džusů v krabičkách zakoupeným se zaměstnaneckou slevou, které jsme strčili do mrazáku a po vyučování jedli lžící. Někdy přivezla plastový tácek se zbylým pečivem, protože koláče a francouzské banánky byly po dni stráveném pod sklem nepříjemně lepkavé. Jindy přinesla kazety z videopůjčovny, které jsme nikdy nevraceli.

Russell pracoval jen občas, když si ho na pár týdnů nebo příležitostně i měsíců najala arboristická firma High Tree na odstraňování větví z elektrického vedení kolem úzkých silnic. Byl hubený jako lunt a na ramena mu volně splývaly tmavé vlasy ozdobené na spáncích pírky. Když nepracoval, nosil tenké hedvábné košile vínové nebo tyrkysové barvy. Na levém předloktí měl podomácku vytetovaný symbol modrého ptáka s roztaženými křídly, možná orla nebo fénixe. Obrysy opeřence začaly blednout a jeho detaily se na pokožce změnily ve světlou šmouhu, jako by tetování patřilo tělu mnohem staršího muže. Russellovi bylo dvacet jedna a mé mámě třicet dva.

Russella jsme znali dávno předtím, než s ním máma začala chodit, od jeho třinácti let, kdy naše rodiny spojila jakási kombinace smůly a křesťanské velkorysosti. Vyrůstal v Sunchildské první národní rezervaci. Jeho otec brzy zmizel; matka mu zemřela při autonehodě. Rodiče mé mámy, kteří bydleli asi hodinu jízdy od rezervace, vedli letniční letní tábor pro tamní děti a nakonec si Russella a jeho čtyři mladší bratry vzali do pěstounské péče. Máma a její sourozenci byli v té době už dávno z domova a děti z rezervace nabídly mým prarodičům možnost stát se znovu rodiči.

Dědeček byl svářeč a babička prodávala výrobky Tupperware – a jak dokazovaly regionální výsledky prodeje a firemní minivan, prodávala víc výrobků Tupperware než kdokoli ve střední Albertě. Mnoho let s sebou vláčeli Russella a jeho bratry do kostela a pomáhali jim prolézt střední školu. Vozili je na lehkoatletické závody, hokejové zápasy a lekce tkaní v komunitním centru.

Když se kluci prali, babička si vzdychla a řekla jim, aby se šli uklidnit ven. Odpustila jim, když jí ukradli peníze. Odpustila jim, když jí nadávali. Vyrostli z nich puberťáci a potom mladí muži. Jeden to dotáhl na vysokou; ostatní skončili někde mezi rezervací a Red Deer. S tím, že se máma – se třemi malými dětmi a rozpadajícím se manželstvím –, která jezdívala na farmu svých rodičů na návštěvy a svátky, zamiluje do Russella, nikdo nepočítal a pravděpodobně by to překvapilo i samotného Ježíše.

*

Říkala mu Russi. Prala mu. Ráda ho líbala na veřejnosti. On jí občas kupoval růže. Když jsem byla ještě hodně malá, myslela jsem si, že je to nějaký vzdálený bratranec, ale pak – potom, co se přestěhoval z domu mých prarodičů do našeho – byl Russell někdo jiný, kříženec dítěte a dospělého, příbuzného a cizího člověka. Trénoval v obýváku kickbox a chroupal na gauči bramborové lupínky. Tu a tam koupil mně a mému mladšímu bratrovi Nathanielovi plyšáka.

Babička nám říkala „legrační rodinka“. Můj starší bratr Mark nás nazýval jinak. Pro něj jsme byli „zkurvená rodinka“.

Několikrát jsem byla v Sunchildské rezervaci navštívit Russellovy příbuzné, vždycky přes protesty mého táty, který to místo považoval za nebezpečné, ale jeho slovo už nemělo žádnou váhu. Russellovi bratranci bydleli v nízkých řadových domcích stojících podél prašných cest. Během návštěv jsme jedli kukuřičný chléb, sladké, tuhé smažené placky, a pobíhali venku s dětmi, které nechodily do školy a z plechovek v papírových sáčcích popíjely pivo. Každý dům, jak si pamatuju, měl ve stěnách otvory o velikosti lidské pěsti. Ten tvar jsem dobře znala, protože Russell je občas udělal do zdi v našem domě.

Mámin život s Russellem se dal považovat za zdvižený prostředník namířený na všechny bílé děti, s nimiž chodila v Red Deer na střední školu a z nichž většina ve městě dosud žila. Máma odešla v šestnácti letech z domova a ve dvaceti otěhotněla s Markem. Russell jí poskytl jakousi novou prestiž. Byl mladý a celkem pohledný. Pocházel z místa, které lidem připadalo divoké a zvláštní, ale současně špinavé a chudé. Máma nosila náušnice z korálků, jezdila po městě v malém bílém hatchbacku a na zpětném zrcátku se jí třepotal opeřený lapač snů.

Faktem také bylo, že můj táta, mámina první láska, muž, který drží její děti na fotografiích z porodního sálu, později oznámil, že je gay. Do jeho domu se přistěhoval Perry, svalnatý mladík se širokým úsměvem a pečlivě upraveným strništěm. Když jsme k nim přijeli na návštěvu, Perry nás bral do bazénu v rekreačním areálu, zatímco táta, který nikdy v životě nevařil, pro nás chystal typické staromládenecké večeře. Sroloval lančmít do válečků, propíchl je párátkem, obložil několika plátky sýra a celeru a vedle položil krajíček chleba. Pyšně nám naservíroval talíře na stůl – všechny čtyři složky stravy byly řádně zastoupené.

Táta si začal budovat nový život. Pořádal s Perrym večeře pro přátele a přihlásil se na vysokou: chtěl se stát rehabilitačním pracovníkem a pomáhat mentálně postiženým lidem. Máma zatím pracovala na svém vzkříšení. Ve volných dnech četla svépomocné příručky a sledovala v televizi Oprah.

Večer si Russell z velké lahve naléval do vysokého plastového kelímku žitnou whisky. Máma sedávala na pohovce před televizí s nohama na jeho klíně. Russell občas ukázal na obrazovku v okamžicích, kdy se na ní objevil sexy polda nebo mladý otec s perfektním účesem, a prohodil: „Myslíš, že je to fešák, viď, Lori?“

Byl to spouštěč, který jsme všichni znali.

„Vsadím se,“ pokračoval vždycky s očima upřenýma na mámu, „že bys chtěla žít s někým takovým, jako je on.“

Ticho. Tvář muže v televizi jako by se okamžitě rozplynula a změnila se v něco mnohem agresivnějšího a lascivnějšího.

„Co, Lori? Že o tom přemejšlíš?“

Máma reagovala mírně. Už jí zlomil několik kostí. Jednou jí dal takovou nakládačku, že musela zůstat několik dní v nemocnici. Zatímco my ostatní usilovně zírali na televizi a v místnosti zhoustla atmosféra, chlácholivě stiskla Russellovi paži.

„Ne, zlato,“ odpověděla. „Ani trošku.“

*

Markovi bylo třináct a čekala na něj spousta věcí. Měl modré oči, vlasy nahoře sestříhané a dole dlouhé a nosil vybledlou džínsku, kterou téměř neodkládal. Mark byl samotářské dítě se zálibou v toulkách, zapálený majitel praku z tvrdého plastu. Nathanielovi bylo teprve šest a měl na pravém spodním víčku cystu, která mu propůjčovala zlověstný výraz. Máma s Russellem ho zbožňovali a říkali mu „zlato“ nebo „zlatíčko“. Spal na palandě pode mnou a v náručí svíral plyšového králíka.

Marka jsem bezmezně obdivovala a táhla se za ním jako loď za vlečným člunem.

„Koukni na to,“ řekl jednoho dne po vyučování, když jsme stáli u zeleného kontejneru před naším domem. Bylo teplé dopoledne na začátku podzimu, pár týdnů potom, co jsme se přestěhovali do Sylvan Lake. Chodila jsem do čtvrté třídy a Mark právě nastoupil na druhý stupeň. Ani jeden z nás neměl moc kamarádů. Děti v našem novém domově okamžitě pochopily, že jsme chudí a nezajímaví. Mark položil ruce na okraj popelnice, vyhoupl se nahoru, přehodil nohu na druhou stranu a zmizel uvnitř. Za chvilku se jeho hlava opět vynořila; měl rudý obličej a v ruce svíral prázdnou lahev od piva. Zamával s ní na mě. „Pojď sem, Amando!“ vykřikl. „Jsou tu prachy.“

Náš kontejner sloužil jako skladiště odpadu pro nejbližší okolí a každou středu sem zajížděli popeláři. Pro mého bratra se stal jakousi verzí krytého plaveckého bazénu. Uvnitř bylo dokonce i za těch nejchladnějších říjnových dní teplo a vlhko jako v hromadě starého listí a páchlo to tam kyselým mlékem. Když jsme vklouzli mezi igelitové pytle potřísněné prosakujícími tekutinami a volně pohozenými odpadky, naše hlasy se dutě odrážely od stěn. Mark se dobýval do zavázaných pytlů a na travnatý plácek před domem házel plechovky a lahve a vyhrabával z odpadu zatoulané čtvrťáky, staré rtěnky, lahvičky od léků a vyschlé fixy. Většinu těch věcí si cpal do zadní kapsy nebo je podával mně. Jednou zvedl nadýchaný růžový svetr, právě moji velikost, a rozladěně pokrčil rameny. „Kristova noho, copak se lidi zbláznili?“

Prázdné plechovky a lahve jsme nacpali do igelitových tašek a – navzdory zápachu ze zkaženého jídla a sladové whisky – odnesli je do výkupu lahví ve městě. Dvacet plechovek představovalo jeden dolar. Do jedné tašky z Food City se obvykle vešlo patnáct plechovek. Jedna taška × patnáct plechovek × pět centů = sedmdesát pět centů. Dolar padesát za dvě tašky; tři babky za čtyři. A potom se celková částka rozdělila na dva díly – polovina pro Marka a polovina pro mě. Tomu se nemohla žádná hodina matematiky ve čtvrté třídě rovnat. Opravdové peníze ležely v takzvaných šedesátkách – ten výraz jsme převzali od Russella –, velkých lahvích od tvrdého alkoholu o obsahu šedesát uncí, za které jsme od pracovníka ve výkupu dostali dva lehce vydělané dolary. Ty pro nás představovaly poklad.

Časem jsme se začali pouštět dál od domova, pár bloků na sever a na jih, do slepých uliček, kde rodiny bydlely ve vlastních bungalovech místo v bytech, a pravidelně jsme navštěvovali pět až šest popelnic. Lepší nemovitost obvykle znamenala lepší odpadky.

Asi by vás překvapilo, co všechno lidé vyhodí, dokonce i ti chudí. Můžete najít panenku s chybějící rukou nebo naprosto nepoškozenou videokazetu s naprosto nepoškozeným filmem. Vzpomínám si, že jsme objevili prázdnou peněženku z hnědé kůže s malou zlatou přezkou. Jindy jsem vylovila neposkvrněný bílý kapesník, na kterém byly vyšité usmívající se postavičky z kreslených filmů. Obojí jsem si mnoho let schovávala, kapesník úhledně složený v peněžence, upomínku na všechny ty hezké věci, které se dají vyhrabat v odpadcích.

*

Skoro vždycky jsem svoje peníze za lahve utratila na jednom místě, v charitativní obchodě u jezera. Krámek byl mizerně osvětlený a připomínal králíkárnu. Prodávali v něm použité oblečení, porcelánové tretky a knížky po letních rekreantech – tlusté thrillery Toma Clancyho a všechno od Danielle Steelové. Časopisy National Geographic mívali na polici v nejzazším koutě, úhledně vyrovnané, se žlutými hřbety směrem do místnosti.

Okouzlená tím, co jsem spatřila na obálkách, jsem nosila domů všechno, co jsem si mohla dovolit. Brala jsem chrámy v Angoru porostlé mechem a kostry vyhrabané ve vulkanickém popelu na Vesuvu. Když se časopis ptal JSOU ŠVÝCARSKÉ LESY V OHROŽENÍ?, byla jsem si naprosto jistá, že se to musím dozvědět. To neznamená, že jsem se stejně tak často nepřehrabovala v nových komiksech z nakladatelství Archie, které ležely v protějším koutě, a nestudovala Veroničino sexy oblečení a Bettyin decentní ohon, tu smyslnou milionářskou dcerku versus milou, seriózní dívku. Jejich způsobu vyjadřování jsem teprve začínala rozumět.

Komiksy jsem ukládala do zásuvky, ale výtisky National Geographic jsem nechávala ležet na stole ve svém pokoji. Do Dne díkůvzdání jsem jich nashromáždila asi pětadvacet. Občas jsem je rozložila do vějíře, jak jsem vídala na konferenčních stolcích v elegantnějších domovech některých dětí z bývalé školy. Strýček Tony – tátův bratr a nejbohatší člověk z naší rodiny – si National Geographic předplácel. V noci jsem si na horní palandě v Sylvan Lake časopisy stránku po stránce prohlížela a žasla nad světem, který ukazovaly. Na fotografiích byli maďarští honáci, rakouské jeptišky a Pařížanky, jež si večer před odchodem za zábavou lakují vlasy. V Číně nomádská žena stloukala jačí jogurt v máslo. V Jordánsku bydlely palestinské děti ve stanech nahnědlé barvy. A někde ve Staré Planině žil medvěd, který tancoval s cikánem.

Tenhle svět vysával zatuchlinu z koberce v našem suterénním bytě. Odstraňoval námrazu venku na chodníku, zvedal olověný příkrov z oblohy nad pláněmi. Když ve škole jedna holka zavolala přes chodbu, že jsem špína, pokrčila jsem rameny, jako by mi to bylo fuk. Měla jsem v plánu odjet daleko od školy, ulice a dívek jménem Erica.

*

Jednou večer, právě když jsem začala chodit do páté třídy, jsme se šly s Carrie Crowfootovou projít do města. Carrie byla krásná indiánská dívka z kmene Černonožců, o rok starší než já a jedna z mých několika málo kamarádek. Měla dlouhé černé vlasy, mandlové oči a řasy, které jí trčely rovně dopředu. Byla nějak spřízněná s Russellem a do Sylvan Lake se přistěhovala se svou matkou a bratry ze Sunchildské rezervace. Bydlela kousek od charitativního obchodu a nechodila do školy.

I když bylo Carrie deset let a neměla žádné peníze, vyzařovala z ní drzá sebejistota. Utřela arogantního majitele obchodu, u něhož jsme si kupovaly žvýkačky, a chlubila se nejrůznějšími dětmi, které ztloukla v rezervaci. Když k nám přišla na návštěvu, neřešila ošuntělý nábytek ani Russellovy bratrance opilecky rozvalené v křeslech. Líbilo se mi, že večeře z rozlámaných instantních nudlí, kterou jsem jí nabídla, jí připadala „úžasná“ a že mi nedávno objasnila, co je kuřba.

Bloumaly jsme po Lakeshore Drive, ulici vedoucí k zábavnímu parku. Nad vodou se zvedl studený vítr. Byl začátek září. Turistická sezona skoro skončila. Chodníky byly prázdné; kolem projelo několik automobilů. Carrie si často stěžovala, jaká je v Sylvan Lake nuda a že by se chtěla odstěhovat zpátky do Sunchildu. Záviděla mi, že trávím víkendy u táty v Red Deer. Asi jsem jí řekla, že není co závidět, ale po pravdě řečeno jsem nedočkavě počítala dny. V jeho domě byly vysoké koberce a tlusté zdi. Měla jsem tam vlastní pokoj s hnědým přehozem na posteli, kazetovým magnetofonem s nahrávkami New Kids on the Block a hromadou nový paperbacků, kompletních sérií Baby-sitters Club a Sweet Valley Twins. O ničem z toho jsem Carrie neřekla.

V přístavu se podél hráze pohupovaly řady motorových člunů. Zábavní park byl zavřený. Na pozadí růžové oblohy se tyčila silueta laminátového toboganu.

„Už jsi tam někdy byla?“ zeptala se Carrie a kopla nohou do zavřeného stánku, v němž se prodávaly vstupenky. Zavrtěla jsem hlavou.

Netrvalo dlouho a Carrie našla způsob, jak se z víka popelnice vytáhnout nahoru. Obkročmo se posadila na vysokou zeď Bláznivého bludiště, která se jako dobytčí ohrada klikatila kolem parku. Najednou za ní zmizela. Slyšela jsem, jak o chodník pleskly tenisky, a pak smích.

Koniec ukážky

Table of Contents

1