Copyright © Chances Inc., 2013

Translation © Petra Klůfová, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu

CONFESSIONS OF A WILD CHILD: LUCKY – THE EARLY YEARS

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster UK Ltd, 2013

přeložila Petra Klůfová

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-643-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-644-5 (mobi)

Věnuji všem dospívajícím mláďatům,

která touží po svobodě a nezávislosti.

Zůstaňte sví – a čas rozhodne, jak to bude dál…

Milí čtenáři,

vyslyšela jsem přání mnoha z vás a přivedla Lucky nazpátek! Přesně tak, Lucky je zase tady, tentokrát nám představí svoje potrhlé, nespoutané pubertální roky. Nepřestáváte mě bombardovat množstvím otázek, jak se z Lucky stala ta dnešní žena – silná, sexy, nezávislá, chytrá. Pravda, o jejím dospívání jsem se trochu zmínila už v románu Šance z roku 1981, ale ve Zpovědi divošky konečně poznáte skutečnou Lucky i jejího despotického otce, jehož výchova ji nesmazatelně ovlivnila.

Zpověď divošky je pravdivý a úplný příběh těžkého a bouřlivého dospívání Lucky – tak si ho vychutnejte!

Jackie Collinsová

OBSAH

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

1.

Zajímá vás, jak puberťačka přežije školní léta se jménem Lucky Saintová? Štěstěna Svatá. Copak se rodiče zbláznili? A jak a co má taková puberťačka odpovídat na dotazy o své rodině, když její maminku zavraždili a tatínek býval nechvalně známým zločincem, proslulým pod přezdívkou Gino Kozel?

To tedy fakt nevím. Ale když není úniku, tak prostě zatnu zuby a školou propluju s úsměvem a hlavou vztyčenou. Koneckonců, jsem přece Santangelová. A hernajs, už jsem přežila i totálně podělaný dětství. Jsem prostě děvče se zářnou budoucností.

Tak tady mě máte, vážení – týden před mými patnáctinami. Zrovna se chystám sbalit si kufry, protože mě čeká odjezd do L’Evier. Vysvětlili mi, že jde o děsně moc drahou soukromou internátní školu ve Švýcarsku, tak bych se měla chovat řádně, nebo uvidím.

Jsem pekelně vytočená. A můj bratr Dario je vytočený navlas jako já. Po pravdě, máme jen jeden druhého a není prostě fér nás rozdělit, chápete? Dario je o osmnáct měsíců mladší než já, a tak jsem odjakživa považovala za svou povinnost o něho jako pečovat.

Je citlivý.

Já ne.

Má umělecký sklony.

Já jsem lotr.

Dario strašně rád maluje a čte.

Já nejradši čutám do mičudy a sázím koše.

Kdovíjak se to popletlo a role se nám kompletně obrátily.

Já a Dario žijeme v kolosálním mauzoleu – teda, pardon – chci říct v rodinném domě – v Bel Airu, což je ve státě Kalifornie. Přece znáte Los Angeles, ne? To zná každý. A náš superdům se hemží služebnými a hospodyněmi a domácími učiteli a ochrankou. Nemůžete se hnout na krok, abyste na chodbě nepotkali celé procesí. Jen do pokoje nám nikdo neleze, teda když nepočítám uklízečky, ale těm jsme ukradený, protože nemají na starosti naši výchovu ani bezpečí. Vyluxujou po nás svinstvo, otřou v koupelně, co jsme zašpinili, a zase se vypaří. Zatraceně moc to připomíná vězení a liší se to jenom tím, že místo vězeňského dvora máme pod okny umělé jezero, tenisový kurt a bazén velký jak pro nácvik olympijských rekordů. Uhodli jste! Přesně tak, můj táta se válí v penězích. Jsme pracháči, jo! Jupííí! Život v luxusu. Závidíte?

Tak to nedělejte ani náhodou. Prachy jsou mi na nic. Jsem samotář z donucení a mám jen strašně málo kámošek a kámošů, protože vedu úplně jiný život než všichni ostatní v mém věku. Věřte, že to není žádná sranda. Život mi absolutně ovládá nejdražší tatíneček. Gino Kozel. Rozhoduje o všem místo mě, fakt i o tom, kdy se upšouknu. Pan „Každý-moje-slovo-je-zákon-a-ty-koukej-poslouchat-nebo-budeš-litovat“.

Je to k vzteku. Jsem vězeň peněz a moci. Vězeň vlastního táty, který se šíleně paranoidně bojí, že se mně nebo Dariovi něco stane, takže nás v jednom kuse drží skoro pořád pod zámkem. Čtu mu myšlenky: pořád vidí naši maminku, co se jí stalo. Netroufám si mu připomenout, že se jí to stalo právě u nás doma, kde nás drží rádoby v bezpečí. Nedává to smysl.

Takže by se mohlo zdát, že internátní škola zase není až takový průšvih. Spíš to vypadá, že někde v budoucnosti svítá aspoň špetička svobody.

Potíž je v tom, že Dario mi bude chybět tak strašlivě moc, až mi je z toho špatně od žaludku, a přísahám, že jemu budu chybět úplně stejně.

Hele, každý jsme až komicky jiný. Já jsem po Ginovi zdědila uhlově černý pačesy, olivově snědou pleť a pronikavý černý oči, zatímco bráška Dario je po mamince blonďáček s tvářičkou něžného beránka.

Máte pravdu, na maminku si vzpomínám. Na líbeznou Marii. Sluníčkovou a vřelou a laskavou. Sladce voněla a usmívala se jako anděl a měla tu nejhebčí pleť na světě. A byla životní láskou našeho taťky, i když po její smrti vystřídal celou armádu přítelkyň. Tohle na něm děsně nenávidím, protože je to prostě hnusný, chápete?

Po mamince se mi stýská k zbláznění a vzpomínám na ni každý den. Nemůžu si pomoct. Průšvih je v tom, že moje vzpomínky jsou příšerně ponurý a depresivní, hotová noční můra, protože to já objevila její neživé nahé tělo vznášet se v našem bazénu – v bazénu, kde voda zrůžověla její krví. Bylo mi teprve pět, ale na ten pohled nadosmrti nezapomenu.

Vzpomínám si, že jsem začala hystericky vřískat a odevšad se sbíhali lidi, aby zjistili, cože se mi to stalo. A potom mě chůva Camdenová popadla do náruče a utíkala se mnou zpátky do domu. A najednou všechno kolem bylo zmatené, rozmazané, jako by se kolem mě rozvířila jedna velikánská šmouha.

Zato pohřeb, ten si pamatuju úplně jasně. Všichni se tvářili hrozně ponuře a plakali. Vyjukaný Dario visel na chůvě Camdenové a já se křečovitě držela Ginovy ruku a hrála si na statečnou.

„Nikdy nesmíš zapomenout, že jsi Santangelová!“ poučil mě Gino s ocelově chladným pohledem. „A nedovol, aby tě viděli zlomenou a poraženou. Rozumíš?“

Jasně, rozuměla jsem. A povedlo se mi tvářit se rozumně a nebrečet, i když jsem byla teprve pětileté dítě. Jen hluboko uvnitř jsem šílela žalem a zoufalstvím.

Jo, jo, krásný vzpomínky na pokurvený dětství.

A teď před naším sídlem parkuje nablýskaná limuzína s tiše předoucím motorem. Čeká, aby mě odvezla na letiště.

Dario se tváří trucovitě, což ovšem nijak nesnižuje jeho štěněcí přitažlivost. Bráškovi je sice teprve třináct, ale už teď měří skoro metr osmdesát, a jenom co mu taťka kapku prodlouží řetěz, děvčata se na něho sesypou jako vosy na med.

Gino je vzteky bez sebe, že jediný a vytoužený syn se mu vůbec nepodobá. Pochopte, odjakživa toužil po synovi, který by byl jeho věrným odrazem, ale místo toho dostal mě.

Ha ha! Cha! To já jsem ten syn, který se mu nikdy nenarodil.

Fakt smůla, drazemilovaný taťko. Musíš si prostě vystačit s tím, co je.

Gino mě do tý internátní školy posílá, protože má dojem, že vyvádím jako utržená z řetězu. Ale hele, jenom proto, že se mi tu a tam povede zdrhnout z domu a potloukat se po Westwoodu za volantem jednoho z našich aut, i když ještě nemám řidičák, mě přece nikdo nemůže považovat za zločince! Vážně přitom nijak nevyvádím, prostě zkouším omrknout naši čtvrť a město a představuju si, jaký je být normálním puberťákem. A jo, klidně přiznám, že tu a tam hodím řeč s jedním nebo dvěma klukama.

Až nakonec jsem měla smůlu a zastavila mě policie, a to byl teda megaprůšvih. Když se o tom dozvěděl Gino, vzteky málem vyletěl z kůže. „Okamžitě tě pošlu na internát, tam ti už do hlavy vtloučou trochu rozumu!“ hulákal, když se o problému poradil s mou tetou Jen. „Zatraceně moc potřebuješ dodržovat co nejpřísnější kázeň! Odmítám ti dál tolerovat tohle příšerné a nezodpovědné chování, rozumíš? Za chvíli bych se z tebe zbláznil!“

Chápete? Tak tohle je celý můj táta, co slovo, to perla, no ne?

Vedle limuzíny postává Marco a klábosí s řidičem. Marco je něco jako tátův stín a navíc je k sežrání. Měří skoro metr devadesát, je štíhlý a svalnatý, s hustou kučeravou černou hřívou a rty, kvůli kterým má smysl zemřít. Jenže je starý. Tipovala bych ho skoro na třicet. Mně na tom ale nezáleží, protože jsem do něho beznadějně poblázněná. Je mnohem hezčí než všichni filmoví herci dohromady a navíc je děsně super. Problém je v tom, že Marco se mnou mluví shovívavě, chová se ke mně jako k malé holce, ale navíc mě tak asi fakticky bere. K vzteku.

Jsem odhodlaná donutit ho, aby si mě všiml i jinak. Ráda bych, aby ve mně viděl sexy báječnou kočku – přesně to, co nejsem.

Z domu vypochoduje náš bodyguard – teda naše bodyguardka. S Dariem jsme ji překřtili na slečnu Fýrer. Fungovala u nás už tři roky a projevovala nám asi tolik citu jako plaňka v plotě. Byla tak hnusná, že jsem se ani neobtěžovala ji nenávidět.

„Nasedni do auta, Lucky!“ zavelí slečna Fýrer drsňácky a přitom si uhlazuje vlasy jako dáma. „Dario!“ přikáže řízně, „dej sestře sbohem a hlavně to zbytečně neprodlužuj!“

Slečna Fýrer mě má doprovodit až do Evropy, i když jsem bouřlivě protestovala, že cestu v pohodě zvládnu sama, bez hlídače. Gino si však postavil hlavu. „Bez ní se nehneš na krok!“ vyštěkl na mě. „Až tě bezpečně odevzdá v internátní škole, zase se vrátí. Tečka, konec diskuse.“

No jasně, Gino. Diskuse nebyly zrovna jeho hobby.

Slečna Fýrer otevře dveře vozu a nasouká se dovnitř.

Dario mi za jejími zády pantomimicky vysílá signál „kráva“ a začne kopat do štěrku na příjezdové cestě. Pár kamínků dolétne k limuzíně a pinkne o přední nárazník.

„Přestaň!“ okřikne ho přísně Marco.

Dario se nepřestává mračit. Přesně jak jsem se zmínila, z mého odjezdu není vůbec odvázaný.

Rozběhnu se k bratrovi, pevně ho obejmu a pošeptám mu do ucha: „Buď nad věcí, kámo, nenech se zdeptat. Vrátím se dřív, než se stačíš vzpamatovat.“

Dario se snaží tvářit statečně, ale z modrých očí vyčtu zoufalství a smutek. Pochopím, že dokonce přemáhá slzy. Cítím se hrozně.

„Hoď sebou, Lucky!“ houkne na mě netrpělivě Marco, jako bychom ho tím zdlouhavým loučením fakt otravovali. „Přece nechceš propást odlet!“

Ale kliďánko, pane Sexidole, asi se vám to nechce věřit, ale přesně tohle chci!

Naposledy Daria sevřu v náruči a zadrmolím: „Mám tě ráda, brácho,“ načež on samozřejmě zrudne v krutých rozpacích.

Pak zamumlá něco na oplátku a zčistajasna sedím v limuzíně a naše rodinné sídlo mizí v dálce.

Po drazemilovaném tatínečkovi Ginovi není ani vidu ani slechu. Čistě náhodou je na další ze svých mnoha pracovních cest.

Takže všechno zůstává při starém.

2.

Let do Evropy je nekonečný a nudný. Naštěstí, a k vzteku slečny Fýrer, nesedíme vedle sebe. Vyšlo na mě místo vedle prsaté šlapky po čtyřicítce, která je z letu úplně bez sebe. Tipuju, že v životě nevytáhla paty z Vidlákova a právě si užívá svoje životní dobrodružství. Má nepřirozeně odbarvené vlasy skoro do běla a na obličeji jí zasychají neuvěřitelný kvanta make-upu, hlavně kolem očí. Sukni má tak kratičkou, že jí vyčuhujou tanga s levhartím vzorem. Párkrát mi nabídne výhled, o který nestojím, ale mezitím stihne vyzunknout dva koktejly Mimosa, vytáhne si flísovou přikrývku k bradě a propadne se do zdrogovaného spánku. Předtím jsem si všimla, že alkoholem spláchla dva prášky na spaní. Super. Mám kliku, že jsem vyfasovala sedadlo u okna, takže mohu sousedku v pohodě ignorovat. Zadumaně vyhlížím ven a myslím na Marka. Jo, doprovodil mě až na letiště, ale to ještě neznamenalo, že mou existenci vzal vůbec na vědomí. Nikdy na mě nepromluví, pokud tedy něco nevyštěkne. Skoro se na mě nepodívá. Má vůbec nějakou přítelkyni? A co dělá, když se zrovna netáhne Ginovi v patách? Jakou přesně má v našem domě funkci?

Markův přístup ke mně je vážně k zešílení.

Z klína chrápající šlapky čmajzmu výtisk Cosmopolitanu a začtu se do článku s radami, jak muži dopřát orgasmus jeho života.

Hmmm… sex… to zrovna není téma, o kterým bych věděla první poslední. Proklatě nerada přiznávám, že jsem ještě v životě nedostala pusu. Samozřejmě za tohle může Gino s tím svým ochranitelsko-majetnickým přístupem, protože mi nedovolil se k žádnýmu klukovi ani přiblížit. Přesně jak jsem řekla – od maminčiny smrti žijeme my dva s Dariem doslova ve vězení. Jo, táta je bachař a k ruce má další bachařský poskoky. Jsou v přesile.

Takže teď je vám určitě jasný, že jsem se skálopevně rozhodla si ty roky pod zámkem vynahradit. No to si teda pište! Jakmile před sebou zahlídnu třeba jen stínek dobrodružství, tryskem mu poběžím naproti!

V polovině cesty přes oceán se šlapka probere ze spaní a rázem přepne na ukdákanou slepici. Začne do mě hustit neuvěřitelně nudný detaily vlastního neuvěřitelně nudnýho života. Snažím se předstírat zájem, ale je to pořád horší a nakonec – uprostřed jejího výčtu důvodů, proč všichni chlapi jsou špinavý prasata – odpluju do vytoužený říše snů.

Pak už mě šlapka nechá na pokoji.

Při přistání slečna Fýrer odhalí, že na palubě našeho letadla je další losangeleská dívka, která má namířeno do školy L’Evier stejně jako já. Je to vysokánská holka, vyšší než já, a to prosím měřím skoro metr osmdesát. Dlouhé zrzavé vlasy stažené do ohonu a porcelánově bílá pleť. Děsně mě štve její ohoz, dokonale upravený a zdvořile upjatý, zatímco já jsem navlečená akorát v džínách a tričku s Rolling Stones – což se slečně Fýrer parádně hnusí. Před odjezdem z domova se mě pokusila donutit, ať se převléknu, ale ne mnou nic nehnulo. Mezi námi, těžko mě k tomu mohla donutit.

Pcha, jen přes mou mrtvolu!

S neznámou holkou se navzájem vraždíme pohledem celou tu dobu, co společně čekáme u přepravního pásu na zavazadla a potom na příjezd auta z L’Evier, který nás má vyzvednout a dopravit do internátu.

„Jsem Lucky,“ brouknu nakonec otráveně.

Holka se zamračí. „No, já kliku nemám jako ty,“ zavtipkuje hořce; podle všeho nepochopí, že Štístko je moje jméno. „Pochop, k tomuhle mě donutili naši.“

„Uch… Teda, jako, jmenuju se Lucky,“ vysvětlím honem.

Otráveně po mně loupne očima. „To je jméno?“ prskne podrážděně, jako by nikdy v životě neslyšela něco tak směšného.

Těžko mohla tušit, po kom jsem to šílený jméno dostala – po nechvalně proslulém gangsterovi Lucky Lucianovi; sice nevím nic najisto, ale tipuju, že Gino to s ním ve svý dávný zločinecký minulosti dost dlouho táhl.

„Jasně,“ přikývnu. „Je to jméno. Moje. A jak se jmenuješ ty?“

Dívka chvíli váhá a pak mi milostivě prozradí, že ona se jmenuje Elizabeth Kate Farrellová, ale lidi jí většinou říkají jen Liz.

No, není to špatný jméno, i když na Lucky samozřejmě nemělo.

Mezi námi, já svoje jméno miluju – unikát, protože tak se nejmenuje nikdo jiný na světě. A kromě toho, pokud jméno Lucky odsouhlasila i maminka, tak je určitě v pohodě. Problém mám jenom s příjmením Saintová – Svatá.

„A hele, proč tě vaši donutili sem jet?“ vyzvídám, protože jsem zvědavá jako vždycky.

„Chceš pravdu nebo kecy, co mám vykládat cizím lidem?“ ušklíbne se Liz otráveně a škubne si za zrzavý ohon.

„Uch, zkus tu pravdu,“ zamumlám blahem bez sebe, že i někdo jiný má co tajit. Začínám přicházet na chuť normálním lidem.

Liz na mě upře dlouhý pronikavý pohled a zřejmě v duchu zvažuje, jestli mi může věřit nebo ne.

A já jí pohled vyzývavě oplácím, aby jí bylo jasné, že mně se může říct všechno.

„Jsem se nechala zbouchnout. Šla jsem na potrat. No a tak teď jedu do vyhnanství.“

Pronese to naprosto věcným tónem, jako by se to netýkalo jí, ale někoho úplně neznámého, zatímco mně v nefalšovaném šoku spadne brada. Těhotná. A potrat. To mě podrž, kolik té holce je?

„Uf,“ vyjeknu. „To je mě podrž! Vážně, to je síla.“

„Myslíš, jo?“ Liz jízlivě ohrne horní ret. Tváří se jako světem protřelá, ale mně neunikne, že se jí maličko zatřásl hlas. Jako by ji něco na moment přiškrtilo.

Ale to už k nám slečna Fýrer přitáhne staršího vyzáblíka se špičatým obličejem, uslzenýma očima a tenkým knírkem. Domyslím si, že to je učitel z internátní školy L’Evier, který nás má odvézt do internátu. Od letiště je to údajně tak jeden a půl hodiny autem.

Učitelovu angličtinu podbarvuje výrazný cizí přízvuk. „Pojďte se mnou, mladé dámy,“ vyzve nás suše a rty se mu při řeči nervózně pocukávají, takže knírek nad nimi tančí veselý taneček. „Jsem učitel Lindstrom a odvezu vás do školy. Určitě se vám tam bude líbit.“

Jdeme za ním a kufry nám na vozíku veze tlustý zřízenec, co funí a heká tak ztěžka, jako by ho užuž mělo klepnout.

Po dlouhý cestě a nekonečným čekání ve frontách u odbavení a u výdeje zavazadel jsem už totálně unavená, zmatená a hlavu mám k prasknutí plnou otázek, kterými bych ráda zasypala Liz. Pokud totiž byla těhotná, musela mít předtím sex. A pokud měla sex, znamená to, že o něm věděla komplet všechno.

No, a já, coby panna s nulovými zkušenostmi, se to všechno potřebuju dozvědět.

Je to pro mě životně důležité.

Detaily, prosím!

Všechny, do jednoho!

3.

První dojem je děsivý šok! Internátní škola L’Evier je totiž zahrabaná v pěkným zapadákově. Vzteky bych nejradši vyletěla z kůže. Mám dojem, že jsme uprostřed totální pustiny a jedno vězení jsem prostě jen vyměnila za jiný. Po nekonečný jízdě s panem učitelem Lindstromem u volantu a slečnou Fýrer na předním sedadle smíme s Liz konečně z vozu. Rozhlížíme se po nádvoří plném stromů, které se táhne až k vysoké budově se zdmi hustě porostlými břečťanem. Stavení je několikaposchoďové a nepůsobí na mě zrovna vstřícným dojmem. Stejně tak ředitelka školy, která vyjde ven, aby nás přivítala. Teda pokud se tomu vůbec dá říkat přivítání. Ta ježibaba je ještě starší než prastarý učitel Lindstrom. Šedý vlasy stažený do tvrdýho uzlu, má neuvěřitelně úzký rty, dlouhý nos a skoro žádnou bradu. S nesouhlasným výrazem na nás mžourá skrz tlustý brejle, co připomínají lupu, a v utahaných šedohnědých šatech vypadá jako členka sekty Amišů. Uch, nebo jako myš vytažená z kanálu. Brrr.

Zvlášť ten její zhnusený výraz je super, když se uváží, že nás vlastně vůbec nezná.

A jen tak mimochodem, proč si připadám, jako že mě stroj času přenesl přímo doprostřed románu Charlese Dickense? No jasně, trpím syndromem všežravé čtenářky; tak totiž dopadne každý, kdo se z domu nesmí hnout ani na krok.

Fakt dík, drazemilovaný taťko Gino.

Už jsem se zmínila, že Gino děsivě nesnáší oslovení taťko? S Dariem mu smíme říkat jen Gino a já jsem pro něho jen holka.

Vlastně když se tak nad tím zamyslím, tak s tátou mám odjakživa vztah složený jen z lásky zpola a druhou půlkou je nenávist. Jo, já taťku vážně chci mít ráda, ale potíž je v tom, že nakonec ho vždycky musím nenávidět za všechno, co dělá mně i jiným.

A těmi jinými myslím i to nekonečný procesí ženských, s kterými spí. Brrrr! Totální hnus!

Teda musím uznat, domů si milenky nikdy nevodil a nevodí, to je fakt, ale v domě bylo tolik personálu, že tak nebo onak jsme se o tom nakonec stejně dozvěděli. Osobně jsem byla přesvědčená, že se měl na všechny ty coury vykašlat už od toho dne, co mi zavraždili maminku. Koneckonců byl to on, kdo její vraždu zavinil – no jasně, kdo asi? Pachatelem přece nemohl být nikdo jiný než některý z jeho nepřátel, co se mu chtěl pomstít tím nejhnusnějším způsobem.

A Gino má těch nepřátel pořádnou hromadu, jak mi vysvětlil strýček Costa, když jsem před ním jednou naštvaně pobrekávala, že v podstatě žiju v nepřetržitým domácím vězení a že se z toho pomátnu, nebo namouduši uteču. Nikdo si neumí představit, v jaké kleci se s Dariem dusíme. A nejhorší ze všeho je Ginův samolibý výraz, s jakým v jednom kuse kontroluje, jestli vážně dřepíme doma na zadku. Občas si připadám jako motýl připíchnutý špendlíkem v Ginově vitrínce – na pokoukání to je pěkné a hlavně to nikam nezdrhne.

Jen připomínám, že strýček Costa není ve skutečnosti náš příbuzný. Ale už odjakživa je Ginovým právníkem a taky nejlepším kamarádem. Já a Dario bereme Costu i jeho manželku – tetu Jen – jako členy rodiny. Vlastně na tom není nic divného, protože skutečných příbuzných moc nemáme – ani z maminčiny, ani z Ginovy strany. Uch – každopádně žádného příbuzného neznáme.

„Tvůj otec je podnikatel,“ poučil mě Costa. „A obecně platí, že všichni podnikatelé mají spoustu nepřátel. To je prostě zákon, víš? Při podnikání někdy někomu šlápneš na kuří oko, i když nechceš, a tak se zkrátka musí počítat i s tím, že někdo pomstu občas přežene.“

Tak Gino je pan podnikatel, jo? Fajn. Na internetu jsem si proklepla všechny taťkovy obchodní aktivity a zjistila, že zahrnují nejrůznější obory, včetně – ale to hlavně zpočátku – lichvy, ilegálního obchodování s alkoholem, stejně ilegálních loterií a sázek, no a později především budování hotelů a kasin v Las Vegas hned od samého počátku lasvegaského vzestupu, takže i on se zasloužil o proměnu kusu holé pouště na zářící a zelené hlavní město vesmíru, kde králem je hazard.

No jo, no. Nejdražší taťka zvládl tohle všechno a ještě spoustu dalšího. Občas si lámu hlavu otázkou, v čem všem nemá prsty – je to snazší než se snažit vykoumat, v čem je má. Jo, Gino Kozel fušuje do všeho na světě a ještě kapku víc.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1.

2.

3.