Copyright © Martin McGartland / Nicholas Davies 2009

Translation © Jan Mrlík, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu FIFTY DEAD MEN WALKING vydaného nakladatelstvím John Blake Publishing Ltd.,

3 Bramber Court, 2 Bramber Road, London W14 9PB, Velká Británie,

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-714-5 (ePub)

ISBN 978-80-7466-715-2 (mobi)

Mé rodině a přátelům, které už nikdy nespatřím.

OBSAH

PROLOG

SLOVNÍČEK

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

Podvědomě jsem se otočil, protože jsem vycítil, že někdo stojí vedle mého auta. Nejdřív jsem uviděl pistoli, která mířila přímo na mne, a pak jsem slyšel zadunění a vteřinu nato druhé. Pozvedl jsem ruku, abych se chránil, a do pravého boku těsně pod paži se mi zaryly dvě kulky.

Síla nárazu obou střel se mnou smýkla k sedadlu spolujezdce. Věděl jsem však, že nesmím zůstat pasivně ležet, nebo bude po mně.

Střelec z extrémního křídla Irské republikánské armády, obvykle označovaného jako Provo, mi namířil pistoli téměř přímo na hlavu. Než stihl vystřelit potřetí, chytil jsem zbraň za hlaveň a pokoušel jsem se ji otočit tak, aby při stisknutí spouště střelil sám sebe. Vypálil a kulka mi proletěla levou dlaní, skoro mi utrhla palec, a ucítil jsem, jak se mi pak zaryla do břicha.

Na vteřinu či dvě se mi dařilo pistoli udržet, on se ale odtáhl dál od auta a snažil se mi ji vykroutit z ruky. Pozoroval jsem, jak mi ubývají síly, a přestože mi tělem proudila záplava adrenalinu, nedokázal jsem zbraň udržet. Tu jsem si uvědomil, že si pro mě přišla smrt. Prohrával jsem v souboji, v němž jsem musel naopak zvítězit, pokud jsem chtěl přežít. Bál jsem se, že další výstřel bude smrtící, ale ještě jsem neskončil.

Nějak jsem odkudsi ze svého nitra dokázal vykřesat sílu k tomu, abych se proti němu znovu vrhl a opět chytil pistoli do ruky. Zoufale jsem se mu snažil zabránit, aby mě střelil do hlavy. Jak jsem se natáhl směrem k němu, o krok ustoupil a čtyřikrát po sobě vystřelil. Zasáhl mě do hrudníku, po obou stranách srdce. Síla nárazu těch kulek mě povalila na sedadla vozu. Následovaly ještě dva výstřely – jedna kulka mi skončila v břiše, druhá v horní části stehna. Všechny rány na mě vypálil z bezprostřední blízkosti.

Pak se ten hajzl otočil a utekl.

Došlo mi, že když jsem chytil pistoli, střelec z Prova zpanikařil. Znal jsem pravidlo, které platilo v Provu jako zákon – vždycky střelit člověka do hlavy, protože pak je jisté, že je mrtvý. A mrtví nemluví.

Během celého toho střílení jsem necítil žádnou bolest, jen tupý náraz pokaždé, když mě zasáhla další kulka; střely z jeho zbraně mě vždy odhodily zpět, každá z nich ze mě málem vyrazila duši a bránily mi, abych se na něho vrhl a ten kvér mu sebral. Odhadoval jsem, že střílel nejspíš z automatické pistole ráže 9 mm nebo něčeho podobného.

Když ten parchant utekl, došlo mi, že jsem rozstřílený na maděru, ale zatím jsem to přežil. I když do mě napral šest nebo sedm kulek, pořád jsem dýchal, ovšem z hrudníku a břicha mi tekla krev jak z pumpy a palec vypadal, že je úplně ustřelený. Bál jsem se, že zůstanu ležet v garáži a vykrvácím. Přiložil jsem si ruku na hrudník, abych se pokusil zastavit krev, ale bylo jí všude plno. Napadlo mě, jestli mi ten zmetek z Prova nezasáhl srdce nebo některou z hlavních tepen, a v duchu jsem si pro sebe pořád omílal, že nejdůležitější je zůstat při vědomí. Zkusmo jsem si sáhl na srdce, abych zjistil, jestli je v pořádku, a cítil jsem, že pracuje. Děsil jsem se však toho, že mi vypumpuje všechnu krev z těla, místo aby ji hnalo do cév.

Jako zaklínadlo jsem si opakoval, že nesmím usnout, ať se děje co se děje, ale zároveň jsem cítil, jak se mi zavírají oči a odplouvám do nevědomí. Stále jsem mluvil sám k sobě a v jednom kuse jsem si říkal: „Jestli usneš, už se nikdy neprobudíš! Jestli omdlíš, tak umřeš. Tak kurva zůstaň vzhůru!“

A potom přišla bolest. Mohla uběhnout snad minuta nebo tak nějak, co ten kripl z Prova utekl, a až do té chvíle jsem necítil vůbec nic. Ale teď mi bolest zachvátila celé tělo, hrudník, bok, břicho, paži i ruku. Do hajzlu, to byla bolest! Zatínal jsem zuby, abych její návaly potlačil, ale nepomáhalo to. Pořád jsem si domlouval a přesvědčoval se, že když tu trýzeň nějak zvládnu, zůstanu naživu. Sám sebe jsem chtěl obalamutit, že bolest není tak strašná, ale navzdory tomu mě začala přemáhat. Netoužil jsem po ničem jiném než se schoulit do klubíčka a spát.

Taky mi došlo, že jestli se rychle nedostanu do špitálu, tak jsem vyřízený. Zkusil jsem volat o pomoc, ale nezmohl jsem se na jediné slovo. Nějak jsem na to nedokázal sebrat sílu a z hrdla mi vycházelo jen sténání.

Pak jsem zaslechl hlasy, podíval jsem se ven z auta a přes mlhu, která mi kalila pohled, jsem spatřil rodinu Connonových, sousedy, kteří žili kousek ode mě.

Ježíši, to jsem byl rád, že je vidím. Bylo mi až do pláče, když jsem pochopil, že mě přišli zachránit, že mi jdou na pomoc. Znal jsem je všechny – byli to slušní, počestní lidé a stali se z nás dobří přátelé. Nějak se mi vybavilo v paměti, že jejich starší syn Adam, asi osmnáctiletý, chodil do nějakého kurzu první pomoci a že jeho matka Andrea má něco společného s nemocnicí.

Slyšel jsem, že se mě na něco ptají, ale nevím, jestli jsem jim odpovídal, nebo ne. Paměť mi vynechávala a mozek taky. Myslím, že jsem zamumlal: „Zkurvenci z Prova.“

„Zůstaň v klidu, lež a nehýbej se,“ řekl Adam. „Sanitka už je na cestě. Jen pěkně lež a bude to dobré.“

Adam mi stáhl tričko a někdo běžel pro přilnavou fólii, kterou mi obalili hrudník a bok, aby zastavili krvácení. Vzpomínám si, jak mi Adam nacpal na rány ponožky, aby už dál netekla krev, které bylo všude plno. Taky vím, že když jsme čekali na sanitku, jeho matka Andrea mi držela hlavu v náručí, uklidňovala mě a udržovala při vědomí. Téhle rodině a zvlášť Adamovi vděčím za to, že jsem přežil. Kdyby tam nebyl a nemyslelo mu to, bylo by po mně.

Další vzpomínku mám na chvíli, kdy jsem se o nějakých osmačtyřicet hodin později probudil v nemocnici a střídavě nabýval vědomí a zase omdléval. Kolem postele stáli máma Kate, sestra Lizzie a brácha Joseph, a já jsem si říkal, proč tam asi jsou – všechno mi to připadalo jako ve snu. Nedokázal jsem pochopit, co tam dělají, proč tam postávají u nohou postele a koukají na mě. Zeptal jsem se, jestli to přežiju. Odpověděli mi to, co jsem chtěl slyšet, a pak jsem znova odplul do bezvědomí.

Pět dnů po střílení v garáži jsem pořád ještě ležel na jednotce intenzivní péče a čtyřiadvacet hodin denně mě hlídalo sedm policajtů v neprůstřelných vestách. Dva roky jsem žádal northumbrijskou policii a ministra spravedlnosti Jacka Strawa, aby mi dali nějakou ochranku, ale vždycky to odmítli, že prý mi ze strany IRA nic nehrozí. Dokonce mi nedali do domu ani žádné kamery, které by mě mohly upozornit, že se tam motá nějaký obejda.

Ale mí někdejší přátelé ze zvláštního odboru, oddělení pro Severní Irsko, měli jiný názor. Dobře věděli, že jsem v ohrožení života bez ohledu na to, že bylo vyhlášeno takzvané zastavení palby. Nepochybovali, že IRA mě má v seznamu kandidátů smrti zapsaného na jednom z prvních míst. Ovšem northumbrijská policie i ministerstvo vnitra na jejich názor kašlaly.

Kdyby je byli vyslechli, jistě by mě ten parchant takhle nerozstřílel, protože bych dostal aspoň nějakou ochranu. Pokud šlo o mé vlastní bezpečí, nikdy jsem si nehrál na kavalíra. Neustále jsem počítal s tím, že po mně půjdou. A byl jsem pevně rozhodnutý postarat se, aby mě nedostali.

Onoho čtvrtečního rána – bylo to 17. června – jsem nějak kolem tři čtvrtě na devět vyšel z domu na Duchess Street ve Whitley Bay v distriktu North Tyneside, abych odvezl svou přítelkyni do práce. Jako obyčejně jsem se přesvědčil, jestli se v uličce za domem nepotlouká nějaký podezřelý cizí člověk. Ulička se zdála pustá. Zašel jsem ke garáži, vytáhl vrata ke stropu a koukl se, jestli nemám pod autem nastraženou nějakou neplechu, ale nebylo tam nic. Tuhle rutinní kontrolu jsem dělal každý den, protože jsem byl v hloubi duše přesvědčený, že Provo mě jednoho dne vyslídí, přestože jsem žil pod cizím jménem a na tajné adrese.

Odemkl jsem auto, sedl za volant a nastartoval – a v té chvíli jsem vycítil, že poblíž někdo je. Uplynulo už skoro osm let od doby, kdy si lidé z Prova umanuli, že je třeba mě zabít. A teď se vrátili, aby se o to pokusili znovu. Ale ani tentokrát mě štěstí neopustilo. Ten chlap byl vysoký, tmavý a měl brýle. Mám pocit, že nosil kozí bradku. Vůbec mi nebyl povědomý, ale kdybychom se ještě někdy potkali, tak bych ho určitě poznal.

Poté, co byla v roce 1998 podepsána Velkopáteční dohoda, jsem začal doufat, že jednou budu moci vést normální, obyčejnou existenci: seženu si dobré místo a budu se trochu těšit ze života, místo abych se musel neustále bát a žít ve strachu z něčeho neočekávaného, třeba překvapivého zaklepání na dveře, kulky v zátylku nebo střelce, který na mě čeká v garáži, aby mě zabil. Čím déle zůstávala mírová dohoda neporušená, tím větší naději jsem si dával.

Potom střelci z Prova zabili Eamonna Collinse, který se přiznal, že sloužil v IRA jako zabiják, než se obrátil k teroristickému hnutí zády. Když jsem se dozvěděl, že ho zabili, sepsal jsem prohlášení, ve kterém stálo: „Teď mám pocit, jako bych měl neustále očekávat, že se v mém domě objeví někdo cizí a zastřelí mě.“

Když v rádiu vysílali talk show s předsedou strany Sinn Féin Gerrym Adamsem, zavolal jsem do studia a zaútočil na něho otázkou, kdy Sinn Féin či IRA umožní lidem jako já bezpečný návrat do Severního Irska, aniž by se museli obávat odvety. Odpověděl vyhýbavě. I to mě utvrdilo v přesvědčení, že na sebe pořád musím dávat pozor.

V květnu tohoto roku jsem slyšel, že MI5 varovala vyšší politiky, včetně několika bývalých tajemníků pro Severní Irsko, aby se postarali o důkladnější bezpečnostní opatření, protože se rozvědka obávala, že Provo se chystá k nové vlně násilností. Mě ovšem nikdo nevaroval.

Když mě moje matka viděla, jak ležím na nemocniční posteli se střelnými ranami po celém těle, řekla: „Marty, takhle nemůžeš pokračovat. Musíš zmizet. Víš sám, že ti hajzlové z Prova si nedají pokoj, dokud tě nezabijou, a žádný příměří na tom vůbec nic nezmění.“

Vím, že má pravdu; maminka měla vždycky pravdu. Teď jen musím přesvědčit ministerstvo vnitra a policii, aby mě konečně vyslechli.

Všeobecná nemocnice, North Tyneside

červen 1999

SLOVNÍČEK

DMSU Divisional Mobile Support Unit, mobilní podpůrná jednotka, využívaná RUC jako záloha

EO Explosives Officer, expert na výbušniny v IRA

INLA Irish National Liberation Army, Irská (či Ulsterská) národní osvobozenecká armáda, „tvrdé“ křídlo IRA, které se z ní vyčlenilo po r. 1970

IPLO Irish People’s Liberation Organisation, Irská lidová osvobozenecká organizace, malá radikální frakce IRA

loajalista člověk přesvědčený o tom, že Severní Irsko by mělo zůstat součástí Velké Británie

mix výbušnina vyrobená podomácku z hnojiva

Óglaigh na hÉireann Irská republikánská armáda (gaelsky)

OOP Organizace pro osvobození Palestiny

republikán člověk vyznávající myšlenku sjednoceného katolického Irska

RUC Royal Ulster Constabulary, severoirská (státní) policie

Sangar opevněné pozorovací stanoviště na základně RUC

Saracen obrněné vozidlo ve výzbroji armády

Sinn Féin politické křídlo IRA, v jehož čele stojí Gerry Adams

TCG Tasking Co-ordination Group, Kooperační operační skupina, štáb složený z vyšších důstojníků zpravodajských a bezpečnostních služeb

UDA Ulster Defence Association, Ulsterské obranné sdružení, největší a nejlépe organizovaná loajalistická polovojenská skupina

UDR Ulster Defence Regiment, Ulsterský obranný regiment, pěší pluk britské armády, v r. 1992 spojený s plukem Royal Irish Rangers

UFF Ulster Freedom Fighters, Ulsterští bojovníci za svobodu, loajalistická polovojenská skupina

UVF Ulster Volunteer Force, Ulsterská armáda dobrovolníků, loajalistická polovojenská skupina

KAPITOLA PRVNÍ

Zpočátku byly slyšet jen pikoly a bubny. Zvuk se nesl k nebi, přeléval se přes domy a dozníval v ulicích, kde jsem si hrál s kamarády. Slyšel jsem vysoko položené kvílení pikol a nepřetržité rachocení bubnů a táhlo mě to směrem, odkud se zvuk ozýval. Zvědavě jsem se připojil ke skupince starších chlapců a děvčat, a čím víc jsem se blížil ke zdroji vábivé hudby, tím víc mě to vzrušovalo. To už jsme všichni utíkali po ulici, přeběhli plácek tmavé hlíny, kde jsme si hrávali, a já jsem s ostatními běžel nahoru do kopce, protože jsem dychtil stát se součástí toho zvuku.

Bylo to poprvé, kdy jsem takto reagoval na veselou hudbu pochodových kapel, které během letních měsíců pochodovaly ulicemi měst a vesnic Severního Irska.

Po celé dětství, ale i později, jsem se vždycky zastavil a poslouchal vyhrávání pochodových hudeb, jejichž zvuk evokoval pomyšlení na jizvy a zranění z historických bojů, některými pasážemi vyvolával strach a nenávist a jinými zase pocity triumfu a hrdosti.

Tahle má první reakce na magické volání pochodové hudby vyvolala u mé matky úzkost a zděšení. Stalo se to v červenci 1974 a byly mi čtyři roky.

Ještě před chvílí jsem si hrál s jinými dětmi na ulici, ale naráz matka zjistila, že jsem se ztratil. Ostatní katolické matky z okolí rychle posháněly své děti a odvedly je domů, sotva z dálky zaslechly zvuk bubnů. Nikdo si však nevšiml, že jsem utekl za staršími dětmi. Maminka chodila od domu k domu, volala mě a doufala, že mě najde, jak si hraju s některým jiným mrnětem. Marně. Přátelé a sousedi ze sídliště jí pomáhali hledat, ale nikdo mě nezahlédl.

Slyšela loajalistickou kapelu, jak pyšně vyhrává The Sash My Father Wore, jednu z jejich nejtradičnějších nacionalistických písní. Hudba pochodovala po Springmartin Road, která se táhla nějakých šest set metrů od našeho domu. Dívala se tam přes volné prostranství, ale říkala si, že tam snad její malý Marty být nemůže.

A přece, protože už jí nezbývalo, kde jinde by mě mohla hledat, se vydala směrem k rachotícím bubnům – co když se její chlapec vydal zrovna tam, vábený zvukem kapely? Spěchala k lidem shromážděným po obou stranách ulice, kteří tleskali do taktu a hlasitě zdravili muzikanty v šedých uniformách, z nichž někteří nesli křížem přes prsa oranžovou šerpu a hruď měli ozdobenou volebními medailemi. Jedna z jejích přítelkyň jí běžela naproti.

„Kate,“ volala, aby překřičela rámusící dav a muzikanty ze všech sil dující do píšťal a bušící do bubnů, „máš u sebe Martyho?“

„Ne, ztratil se mi!“ křičela matka. „Nemůžu ho nikde najít!“

„Myslím, že by mohl být u kapely,“ volala kamarádka. „Viděla jsem malého zrzavého chlapce, jak s nimi pochoduje. To by mohl být tvůj Marty.“

„Proboha!“ zakvílela matka a rozběhla se za hudbou, která už byla na půl míle daleko.

Moje matka Kate McGartlandová byla po okolí dobře známá – neobyčejná štíhlá mladá žena s blond vlasy po ramena a zelenýma očima, silná osobnost, která se nikdy nebála říct, co si myslí. Vyrůstala pod vlivem silné republikánské tradice a jako hodně mladá se v šedesátých letech účastnila demonstrací za lidská práva. Následovala ve šlépějích své matky a její výrazná osobnost se prosazovala doma i mimo domov.

Jak matka utíkala po ulici mezi spoustou lidí a hledala syna, loajalistické ženské na ni hulákaly a posmívaly se jí. „Jen utíkej, ty finianská čubko!“ Jiné řvaly: „Papežská kurvo!“ ale matka jako by je neslyšela a zoufale pohledem pátrala po svém chlapci.

Po řadě let mi matka řekla: „Nevšímala jsem si těch urážek, sotva jsem vnímala, že řvou nějaké sprosťárny. Nemyslela jsem na nic jiného než na tebe, Marty, a co by ti mohli udělat.“

Maminka mě našla, jak šťastně poskakuji s ostatními dětmi těsně před kapelou a nevnímám svět kolem sebe. Nejdřív si všimla mé měděně zářící hlavy a citem poznala, že jsem to já, ještě dřív, než zahlédla můj usmívající se obličej, v němž se odráželo vzrušení z pochodové hudby a hrdost na to velké dobrodružství.

Popadla mě do náručí, nesla mě domů a plakala; chvíli mě hubovala, že jsem utekl, a vyhrožovala mi pořádným výpraskem, ale v následující chvíli mě zase tiskla k sobě, líbala mě a po tvářích jí stékaly slzy úlevy.

Tohle všechno mi pověděla po mnoha letech, když mi vyprávěla o svém životě a o strázních, které zažily předešlé generace její rodiny. Někteří z předků se stěhovali sem a tam po celém Irsku, aby našli trochu slušnou práci, jiní emigrovali do Ameriky v naději na nový život v nové zemi.

Svého muže poznala jako hodně mladá a první dítě, Catherine, se jim narodilo v roce 1962. Catherine bohužel zahynula v jedenácti letech, když se propadla světlíkem v místní škole. Druhá dcera Elizabeth se narodila v roce 1963, potom se ale rodiče rozešli. Maminka už se nikdy nevdala, ponechala si však po bývalém manželovi jméno McGartlandová.

Půl roku poté, co jsem se narodil já, jsme se přestěhovali z obecního bytu v Moyard Crescent do pěkného třípokojového obecního domku s půvabnou malou zahrádkou jen dvě stě metrů od domu, kde jsme bydleli předtím.

Tehdy ještě žili na sídlišti Ballymurphy v Západním Belfastu katolíci i protestanti bok po boku stejně jako generace jejich předků. V roce 1969 však po celém Severním Irsku vypukly nepokoje, které postupně vedly k tomu, že obě komunity se k sobě začaly chovat s nepokrytou nenávistí. Demonstrace nabývaly stále výraznějšího sektářského rázu a na sídlišti začalo docházet k násilnostem. Protestantské rodiny se rozhodly ze sídliště odstěhovat a našly si bydlení jinde v Belfastu. Během jediného víkendu v srpnu 1970 se ze sídliště do bezpečnějších končin odstěhovalo 320 rodin.

„Měli jsme velké štěstí,“ povídala mi maminka. „Byla jsem mladá matka se třemi dětmi a znala jsem se s jednou báječnou protestantskou vdovou, které bylo už přes osmdesát a bydlela na sídlišti mnoho let. Když jsem se doslechla, že se protestantské rodiny chtějí odstěhovat, navštívila jsem ji a poprosila, jestli bych mohla bydlet v jejím domě, kdyby se někdy rozhodla odejít. Večer předtím, než se měla odstěhovat, mi poslala vzkaz a já jsem ji hned spěchala navštívit. Pozvala mě, abych přespala u ní, protože brzy ráno má odejít. Příští den jsem jí pomohla zabalit a uvařila jsem jí šálek čaje. Políbily jsme se na rozloučenou a já jsem jí děkovala. Řekla, že byla v tom domě velmi šťastná, a popřála mi štěstí. Požádala mě, abych se starala o její zahrádku, na kterou byla moc pyšná.“

Svého otce jsem nikdy nepoznal, protože odešel z Irska a usadil se někde na severu Anglie. Několik let po tom, co se s matkou rozešli, ještě občas přijížděl do Belfastu, aby se podíval na rodinu, ale jeho návštěvy postupně řídly, a když se matka sblížila s jiným mužem, už nepřijel.

Po většinu mého dětství žila matka v krásném novém obecním domě sama, jen se mnou, bratrem a sestrou. Avšak mezi roky 1974 a 1978 nás několikrát navštívili nevítaní hosté, kteří nás vyburcovali ze spánku a poničili nám domov.

Britská armáda s podporou policie prováděla na našem sídlišti násilné prohlídky a ve vybraných domech hledala zbraně a výbušniny.

Často mě probudilo hlasité bušení na vstupní dveře a matčin křik: „Už jdu! Už jdu! Počkejte okamžik, počkejte!“

Někdy ale vojáci nečekali a slyšel jsem strašlivé rány do dveří, které vyrazili, až z nich třísky lítaly, a oni vtrhli do chodby. Ležel jsem v posteli, schovával jsem se pod pokrývkou a strachy jsem ani nedutal, dokud vojáci v přílbách a se zbraněmi v rukou nerozrazili dveře mého pokoje a nestrhli ze mě přikrývku.

„Vypadni! Vypadni z postele!“ hulákali na mě.

Za nimi přispěchala matka, přivinula mě k sobě a z plných plic nadávala vojákům, kteří zatím vytáhli všechny zásuvky z komody, otevřeli skříň, odtrhli koberec a rozházeli mi šaty po celé podlaze. Stál jsem vedle maminky, držel se jí za ruku a ona na vojáky prskala, ať vypadnou z jejího domu a přestanou strašit nevinné malé děti.

Někdy mě vytáhli z postele, odstrčili na druhou stranu pokoje a přikázali, ať se ani nehnu. Pak tam vešli další vojáci, strhli z postele povlečení a matraci hodili na podlahu. Někdy převrátili postel vzhůru nohama, odtrhli koberec od podlahy a pak z ní vytrhli několik prken, aby se podívali, jestli pod nimi není něco schovaného.

Stalo se, že byli v našem domě i tři nebo čtyři hodiny a nedovolili nikomu jít spát, poručili nám, abychom zůstali všichni v jednom pokoji a nikam nechodili, dokud neprohlédnou celou ulici.

Vojáci se obvykle nahrnuli do domu a pušky nechali dole v chodbě opřené o stěnu. Jeden voják zůstal u zbraní hlídat, zatímco ostatní se rozlezli po domě a prohlíželi každý kout a každou škvíru. Nenáviděl jsem je za to, co nám dělali, a že jsme kvůli nim všichni brečeli a že ubližovali mámě, protože jí ničili dům.

Jednou jsem se jim chtěl pomstít, přitočil jsem se k jednomu vojákovi a praštil jsem ho do nohy, co nejvíc jsem mohl. Ale maminka se ke mně vrhla a odtáhla mě od něho.

Po těchto „návštěvách“ matka zuřila, a jak se rozhlížela po té spoušti, kterou po sobě vojáci nechali, proklínala je při pomyšlení, že to všechno bude muset opravovat, uklízet a čistit.

Jak jsem vyrůstal a pomalu začal víc rozumět tomu, co se dělo, taky mě přepadala zuřivost kvůli tomu, že nás vojáci vzbudili v půl páté, komandovali nás a zacházeli s námi, jako bychom byli bláto. Stejně jako matka jsem na ně křičel: „Vypadněte! Vypadněte z našeho domu!“

Občas se mě některý z nich snažil postrašit a schválně do mě strkali, když šli kolem, pokřikovali, abych držel hubu a staral se o sebe, jinak že bych taky mohl dostat pár facek.

Maminka se mě snažila uklidňovat a domlouvala mi, že bude všechno v pořádku, protože před britskými vojáky nemáme co schovávat. Já jsem se ale nedal tak snadno ukonejšit, chodil jsem za nimi po celém domě a pořád jim říkal, ať přestanou ničit náš domov, a drze jim nakazoval, ať vrátí všechno tam, odkud to vzali. Vojáci si mých řečí nevšímali, což mě pokaždé zklamalo a ještě víc naštvalo.

Naučil jsem se nové slovo – „respekt“ – a potom jsem jim pořád opakoval, že jako vojáci by měli respektovat vlastnictví ostatních lidí. Pokaždé se mi jen vysmáli a já jsem je nenáviděl za to, že se ke mně chovali jako k malému klukovi.

Při jedné z posledních prohlídek našeho domu, bylo mi asi osm let, jsem vzal velký hrnec s barvou, kterou matka líčila obývák. Jakmile nezvaní hosté odešli, přelil jsem barvu do dvou sklenic od mléka a čekal jsem, až budou vojáci odjíždět ve svých saracenech a landroverech. Jak projížděli kolem našeho domu, vyběhl jsem ven a hodil ty láhve na tmavě zelené armádní vehikly, takže jsem jeden pěkně zlil barvou. Když jsem pak šel do školy, měl jsem pocit, že měřím nejmíň tři metry, a všem kamarádům jsem vykládal, co jsem britským vojákům provedl. Nějakou dobu jsem platil za hrdinu. Byl to dobrý pocit.

„Chtěl bych být co nejdřív velký,“ říkával jsem mamince, „abych nějak pomohl ty vojáky vyhnat. Štve mě, jak vždycky vlezou k nám domů, dělají tu škodu a ty pak kvůli tomu pláčeš.“

Začal jsem se přidávat ke starším klukům při házení kamenů – my jsme podobné otravování a provokování britských vojáků tehdy brali jako nějaký sport. Ovšem důležitější pro nás, katolické chlapce, byly bitky s protestantskými kluky, při kterých jsme po sobě házeli kamením. Nevím, jestli jsem někdy nějakého zasáhl, a nepamatuji si, že by někdo trefil mě, ale při těch klukovských válkách v nás kypěl adrenalin a já jsem se nemohl dočkat, až vyrostu a přidám se k republikánskému hnutí.

Maminka mi vyčítala, že jsem hyperaktivní a nevydržím v noci spát déle než pár hodin, takže mám až příliš času na lumpárny.

Někdy v té době jsem si řekl, že bych si mohl najít nějakou práci, a že bych mohl třeba roznášet noviny. Odcházel jsem z domova v šest ráno, zašel do společenského klubu pár set metrů od našeho domu, kde už na mě v chodbě čekala pořádná hromada novin, které jsem měl roznést. Každý den jsem roznesl padesát výtisků novin a v osm jsem byl zpátky doma, zrovna včas, abych posnídal kukuřičné lupínky a vydal se do školy. Noviny jsem roznášel osmnáct měsíců a každý týden jsem si vydělal pět liber – tehdy mi to připadalo jako pěkná sumička.

Jednou v létě 1980 jsem brzy ráno utíkal, abych vyzvedl noviny k roznášce, a prvně jsem viděl na vlastní oči krádež. Terčem se stal pojízdný obchod, který stál roky zaparkovaný poblíž newbarnsleyské policejní stanice na Springfield Road. Toho dne jsem tam viděl dva starší kluky, které jsem znal jako katolíky ze sídliště Ballymurphy, jak z pojízdné prodejny berou jídlo, cukrovinky a peníze a nakládají to do krabic přímo na dohled od policejní stanice. Když jsem to místo míjel, jeden na mě zavolal a řekl, ať jdu k nim.

„Co to děláte?“ zeptal jsem se.

„Jen z toho kšeftu čórujeme pár blbostí,“ řekl. „Chceš z toho něco?“

Koniec ukážky