Copyright © 2011 by James Patterson

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, New York, USA. All rights reserved.

Translation © Ondřej Duha, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu NOW YOU SEE HER

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-717-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-718-3 (mobi)

Prolog

LŽI A VIDEO

Jedna

Už jsem hodila řidiči dvacku a teď jsem poskakovala jako předškolačka ve frontě na nočník, než můj taxík konečně zastavil naproti hotelu Hudson v Západní 58. ulici. Nepočkala jsem na drobné, ale skoro mě srazil dálkový autobus, když jsem vystoupila do vozovky a přebíhala ji směrem k Osmé avenue.

Ani jsem se nepodívala na svůj iPhone, který vibroval, až mi málem protrhl kapsu. V té době – při plném pracovním vytížení a plánování dnešního večírku – by mě spíš překvapilo, kdyby nezvonil.

Když jsem zahnula za roh, udeřil mě do uší zvuk nezvykle silný dokonce i na poměry běžně panující na dolním Manhattanu.

Byla to sbíječka? Stavební vrtná souprava?

Samozřejmě že ne, pomyslela jsem si, když jsem na chodníku uviděla dřepět černého kluka, který bubnoval na prázdný kbelík.

Naštěstí jsem také zahlédla i muže, s nímž jsem měla jít na oběd – Aidana Becka –, na kraji davu přihlížejícího pouličnímu představení.

Bez velkých řečí jsem se do toho blonďatého, nedbale pohledného mladíka zavěsila a odtáhla ho do luxusního hotelu Hudson. Na vrcholu neony osvětleného eskalátoru se za mramorovým pultem usmíval recepční, který vypadal jako jeden z těch šťastných a nablýskaných herců z Muzikálu ze střední.

„Zdravím. Volala jsem před dvaceti minutami,“ řekla jsem. „Jsem paní Smithová. Tohle je pan Smith. Chtěli bychom pokoj s velkou manželskou postelí. Na výhledu nám nezáleží. Platím hotově. A opravdu spěchám.“

Recepční si se zdánlivým souhlasem prohlédl můj zpocený obličej i kontrast mezi mým sexy oblečením do kanceláře a vybledlými džíny a semišovou bundou mého o hodně mladšího společníka.

„Tak si s tím pokojem pospíšíme,“ řekl ten přešťastný recepční bez váhání.

Když jsem o hodinu později vyšla s Aidanem z hotelu, opřel se do mě studený vítr. Pohlédla jsem do newyorského jarního světla odrážejícího se od namodralých věžáků Time Warner Center o kus dál v ulici. Usmála jsem se, když jsem si vzpomněla, jak jim moje dcera Emma říkala „největší skleněné brankové tyče na světě“.

Pohlédla jsem na Aidana a napadlo mě, jestli jsme neudělali chybu. Ale teď už je to jedno, pomyslela jsem si, když jsem si osušila oči rukávem svého saka Burberry koupeného ve slevě. Už se to stalo.

„Byl jsi úžasný, opravdu,“ řekla jsem, podala mu obálku a zároveň ho políbila na tvář.

Teatrálně se uklonil a zastrčil si těch tisíc dolarů do náprsní kapsy semišové bundy.

„Takový už prostě jsem, Nino Bloomová,“ řekl a se zamáváním odešel.

„Pro tebe paní Smithová,“ zavolala jsem, když jsem zastavovala taxík na cestu zpátky do práce.

Dvě

„Tak jo, mami. Už můžeš otevřít oči.“

Udělala jsem to.

Moje dcera Emma stála přede mnou v našem útulném bytě v Turtle Bay v krásných šatech na oslavu jejích šestnáctin. Dívala jsem se na její zářivou pleť a ebenové vlasy nad černými koktejlkami bez rukávů a podruhé za ten den se rozplakala.

Jak mohlo tohle kouzelné, nadpozemské stvoření vyjít ze mě? Vypadala naprosto úžasně.

„Není to špatné,“ řekla jsem a chytala slzy do dlaní.

Nešlo samozřejmě jen o Emminu krásu. Byla jsem na ni také pyšná. Když jí bylo osm, z legrace jsem ji přesvědčila, aby zkusila přijímací zkoušky na Brearley, nejprestižnější dívčí školu na Manhattanu. Nejen že je udělala, ale také jí nabídli téměř kompletní stipendium.

Zpočátku pro ni bylo těžké tam zapadnout, ale s jejím osobním kouzlem a pevnou vůlí to zvládla a teď byla jednou z nejoblíbenějších žaček školy.

A nebyla jsem zdaleka jediná, kdo si to o ní myslel. Na narozeninové oslavě jedné spolužačky okouzlila Emma její matku svou láskou k dějinám umění tak, že ta lvice salonů a členka správní rady Muzea moderního umění zatahala za pár nitek, aby mou dceru dostala na Brownovu univerzitu. Ne že by Emma tu pomoc potřebovala.

Hrozilo mi, že si budu muset vzít hypotéku na náš dvoupokojový byt, abych mohla zaplatit dnešní večírek pro sto dvacet lidí v klubu Blue Note ve Village, ale bylo mi to jedno. Jako mladá svobodná matka jsem s Emmou prakticky vyrůstala. Byla moje láska a tohle byl její večer.

„Mami,“ řekla Emma, přistoupila ke mně a zatřásla mi rameny. „Zvedni pravou ruku a se vší vážností přísahej, že tohle bylo dnes večer naposledy, kdy ses rozbrečela. S tímhle jsem souhlasila jen proto, že jsi mi slíbila, že budeš Nina Bloomová, très chic, pohodová máma. Tak se seber.“

Zvedla jsem pravou ruku. „Se vší vážností přísahám, že budu très chic, pohodová máma,“ řekla jsem.

„Tak dobře,“ řekla a políbila mě na tvář. A než odešla, pošeptala mi do ucha: „A mimochodem, mám tě ráda, mami.“

„Tohle vlastně není jediný dárek, Emmo,“ řekla jsem a došla k televizi. Zapnula jsem ji a pak i snad desetitunový videopřehrávač, který jsem vytáhla z komory, když jsem se vrátila z práce. „Mám pro tebe ještě jeden.“

Podala jsem Emmě zaprášenou černou videokazetu, která ležela na přehrávači.

Na štítku krabičky stálo: PRO EMMU OD TÁTY.

„Cože?“ vyhrkla a oči měla rázem jako podšálky. „A já si myslela, že všechno shořelo při tom požáru, když mi byly tři. Všechny kazety i fotky.“

„Tvůj táta tohle uložil do schránky v bance těsně předtím, než šel naposledy do nemocnice,“ řekla jsem. „Vím, jak moc toužíš zjistit, kdo byl tvůj otec. Už mockrát jsem ti tohle chtěla dát. Ale Kevin si přál, abys to dostala až dnes. Myslela jsem si, že bych měla jeho přání splnit.“

Zamířila jsem pryč z pokoje.

„Kam jdeš, mami? Musíš tady zůstat a podívat se na to se mnou.“

Zavrtěla jsem hlavou a podala jí ovladač. Pohladila jsem ji po tváři. „Tohle je jen mezi tebou a tátou,“ řekla jsem.

„Ahoj Emmo. To jsem já, táta,“ uslyšela jsem na odchodu hluboký, vřelý hlas s irským přízvukem. „Jestli se na tohle díváš, znamená to, že už jsi velká holka. Šťastných šestnáct, Emmo.“

Když jsem zavírala dveře, ohlédla jsem se. Z obrazovky se usmíval Aidan Beck, ten herec, kterého jsem najala a nafilmovala na starou kameru toho rána v hotelu Hudson.

„Je tu pár věcí, které bys měla o mně a mém životě vědět,“ pokračoval. „A nejdřív to, že tě mám moc rád.“

Tři

Na chodbě jsem vstoupila do velké šatny, jinak známé jako manhattanská domácí kancelář, a skartovala scénář, který jsem napsala, abych oklamala dceru. Prosela jsem papírová vlákna mezi prsty a povzdechla si, právě když se Emma rozvzlykala.

Žádný div, že plakala. Aidan Beck zahrál svou roli dokonale. Hlavně ten přízvuk. Toho mladého herce vystupujícího mimo Broadway jsem potkala a najala o týden dříve před kancelářemi hereckých odborů.

Jak jsem tam seděla a poslouchala dceru plačící ve vedlejší místnosti, musela jsem myslet na to, jak je to kruté.

Na tom však nezáleželo. Hodlala jsem se postarat, aby Emma měla dobrý, normální život. Za každou cenu.

Věděla jsem, že je to komplikovaný plán, ale když jsem před týdnem zjistila, že Emma na našem domácím počítači hledala na internetu Kevina Blooma, bylo mi jasné, že musím přijít s něčím neprůstřelným.

Kevin Bloom měl být Emmin ideální, milující otec, který zemřel na rakovinu, když jí byly dva roky. Pověděla jsem jí, že Kevin byl romantický irský taxikář a začínající dramatik, se kterým jsem se seznámila, když jsem přišla do města. Muž bez rodiny, jehož veškeré stopy se rok nato ztratily při požáru.

Ve skutečnosti však žádný Kevin Bloom neexistoval. Můžete mi věřit, že jsem si často přála, aby opravdu žil. Při mém hektickém způsobu života by se mi romantický irský dramatik hodil.

Pravda je, že neexistovala ani Nina Bloomová.

Vymyslela jsem si i sama sebe.

Měla jsem k tomu své důvody. A dobré.

Nemohla jsem Emmě říct, že jsem se skoro před dvěma desetiletími a o šestnáct set kilometrů jižněji dostala do maléru. Toho nejhoršího. Takového, po kterém člověk už navždy tají své telefonní číslo a nikdy se nepřestane ohlížet přes rameno.

Začalo to o jarních prázdninách. Na jaře roku 1992 na Key Westu se dalo čekat, že bláznivá holka zdivočí.

A zůstane divoká.

Ta bláznivá holka jsem byla já.

Jmenovala jsem se Jeanine.

První část

POSLEDNÍ ZÁPAD SLUNCE

Kapitola 1

12. března 1992

Pař, dokud nepadneš, kámo!

Kdykoli zavzpomínám na to, co se stalo, jako první se mi vybaví tahle věta, tohle klišé ze začátku osmdesátých let.

Byla to vlastně první věc, kterou jsem slyšela, když jsem dorazila na Key West, abych si užila poslední jarní prázdniny svého studia. Když jsme se zapisovali do hotelu, nějaký opilý vlasatý muž ve středních letech se slunečními brýlemi a v oranžových plavkách proběhl celý mokrý hotelovou halou s výkřikem: „Pař, dokud nepadneš, kámo!“

Z toho náhodného komického setkání se ujala právě ona hláška jako naše jakási prázdninová mantra, kterou jsme se všichni navzájem povzbuzovali. Můj přítel dokonce v jednu chvíli zcela vážně navrhoval, abychom si nápis „Pař, dokud nepadneš, kámo!“ nechali všichni vytetovat.

Protože jsme to považovali za vtip.

Ukázalo se však, že to bylo naše proroctví.

Opravdu se to stalo.

Nejdřív jsme pařili.

Pak někdo padl.

Stalo se to poslední den. Naše poslední odpoledne nás stejně jako všechna předchozí zastihlo, jak ve veselé kocovině líně dojídáme hamburgery pod jedním ze slunečníků u hotelového baru.

Pod stolem byla nahá noha mého přítele Alexe zaháknutá za moji, zatímco si jeho prst hrál se šňůrkou mého žlutého vršku plavek. Z venkovních reproduktorů zněl tiše klasický hit Cars „Touch and Go“ a my jsme se dívali, jak si stárnoucí motorkář v černé kožené vestě a se šedými vlasy spletenými do copu hraje na molu u baru se svým psem. Neubránili jsme se smíchu, kdykoli ta kolie s červeným šátkem na krku odpálkovala hlavou mokrý tenisový míček a pak cákla po břiše do mělkých modrých vln.

Když funící a promočená kolie plavala zpátky ke břehu, zacinkal vítr vanoucí od moře se zavěšenými skleničkami na baru jako se zvonkohrou. Poslechla jsem si ten nečekaný zvuk a povzdechla si, jak mnou projela dlouhá vlna prázdninové nirvány. Na okamžik bylo vše okolo mě – chládek pod slunečníkem s logem Jägermeister, takřka pulzující bílý písek pláže i modrozelená voda zálivu – ostřejší a jasnější, prostě jako živé.

Když mě Alex vzal za ruku, projely mi hlavou všechny vzpomínky na to, jak jsme se do sebe v prvním ročníku zamilovali. Jak jsme po sobě nervózně pokukovali přes obrovskou posluchárnu geologie. Jak mě poprvé zdráhavě pozval na rande. Jak jsme se poprvé políbili.

Stiskla jsem jeho ruku a pomyslela si, jaké máme štěstí, že jsme našli jeden druhého, jak je krásné být spolu, jak jasně vypadá naše budoucnost.

Pak to přišlo.

Začátek konce mého života.

Naše šlachovitá australská servírka Maggie, která utírala stůl, se usmála a zvedla obočí. Pak nenuceně položila otázku, která se ukázala jako ta nejdůležitější v mém životě.

„Dá si vaše banda ještě něco?“ zeptala se se svým úžasným australským přízvukem.

Alex, který se na své plastové židli nakláněl tak, že skoro ležel, se náhle napřímil s širokým, zvláštně nakažlivým úsměvem. Byl středně vysoký, hubený, snědný a skoro křehký, takže by nikdo nehádal, že se zrovna dívá na špičkového rozehrávače fotbalového týmu Gators Floridské univerzity.

Také jsem se napřímila a uvědomila si, že jsem to provedla přesně tak, jako když se Alex před stadionem se sedmdesáti tisíci diváky chystá vykopnout míč na padesát metrů.

Nebo vyprovokovat rvačku v baru.

Naše prázdniny měly všechno, co slibovala brožura cestovní kanceláře pod nadpisem „Pět dní a čtyři noci na Key Westu“. Žádná škola. Žádná pravidla. Nic než já a moji kamarádi, pláž, studené pivo, krém na opalování, hlasitá hudba a ještě hlasitější smích. Všem se nám celý ten čtyřdenní nepřetržitý mejdan podařilo přežít ve zdraví.

A jéje. Co teď? pomyslela jsem si.

Alex pohlédl zvlášť na každého z nás čtyř sedících kolem stolu a pak hodil rukavici.

„Je to náš poslední celý den tady, takže kdo má chuť na malý dezert?“ pronesl. „Napadlo mě želé. Takové, o jakém Bill Cosby nikdy nemluví. To, co se podává v panákách.“

Píseň Cars přešla v hravý kytarový riff, jako by chtěla podtrhnout zvýšený zájem ve tváři mé nejlepší kamarádky Maureen. Moje hezká spolubydlící a spolukapitánka ženského softbalového týmu Gators byla zjevně pro. Stejně tak její přítel Big Mike, soudě dle jeho nadšeného přikývnutí. Dokonce i naše pilná, zpravidla pesimistická, sluncem spálená kamarádka Cathy zvedla v reakci na zajímavý návrh hlavu od své knížky.

„Jeanine?“ řekl Alex, když se na mě moji kamarádi tázavě obrátili.

Sporné rozhodnutí bylo jen na mně.

Našpulila jsem ustaraně rty a sklopila zrak k pískem pokryté podlaze baru mezi mými opálenými prsty u nohou.

Pak se mi po tváři rozlil potměšilý úsměv a zvedla jsem oči. „No… rozhodně!“ řekla jsem.

Všichni lidé v baru se ohlédli, když moji kamarádi zajásali a plácli si na to.

„Panáky, panáky, panáky,“ začali skandovat Mike s Alexem a servírka pro ně rychle odběhla.

Jako zodpovědná studentka angličtiny s výborným průměrem a sportovkyně jsem věděla, že želatina s vodkou je mimořádně riskantní odpolední svačina. Ale měla jsem výmluvu. Vlastně hned čtyři.

Byla jsem studentka z vysoké. Byla jsem na Key Westu. A nejen že se jarní prázdniny roku 1992 chýlily ke konci, ale zbývaly už jen tři dny do mých jednadvacátých narozenin.

Přesto – když jsem tam tak seděla a s úsměvem se rozhlížela po modré vodě zálivu – jsem na okamžik pocítila pochybnosti a slabou obavu, jestli přece jen příliš nepokouším štěstí.

Než se však Maggie vrátila s pitím, byl ten okamžik pryč.

Pak už jsme udělali to, co pokaždé: zvedli jsme své papírové kelímky, přiťukli si a z plných plic zvolali: „Pař, dokud nepadneš, kámo!“

Kapitola 2

Jednou jsem viděla video z roku 2004 zachycující tsunami v Indickém oceánu. Natočili ho v nějakém přímořském letovisku na Srí Lance a byla na něm vidět skupinka zvědavých turistů, kteří se šli podívat dolů na pláž, proč moře tak podivně ustoupilo.

Když jsem se dívala na obrazovku, věděla jsem, že se ta ustupující voda už ve skutečnosti vrací, aby je zabila, a nejvíc mě znepokojila ta jejich naprostá nevědomost. Fakt, že si mysleli, že jsou v bezpečí, a netušili, že se jedná o poslední okamžiky jejich životů.

Stejně zle se mi udělá, kdykoli přemýšlím, co se mi asi přihodí.

Pořád si myslím, že jsem v bezpečí.

Nemohla bych se víc mýlit.

O několik hodin později odvedlo želé s vodkou svou práci. Okolo půl osmé večer jsme se já a moji kamarádi vmáčkli na přeplněné náměstí Mallory Square na opileckou oslavu západu slunce, kterou Key West proslul po celém světě. Zlatá záře našeho posledního západu nám zalévala ramena, zatímco studené pivo šplíchalo a lepilo se nám na prsty v žabkách. Cathy a Maureen stály napravo ode mě. Alex a jeho spoluhráč, vysunutý obránce Gators Mike, byli po mé levé ruce a všichni jsme se drželi kolem ramen a zpívali „Could You Be Loved“ s takovým gustem jako sám Bob Marley.

Tančila jsem v plátěném klobouku se širokou krempou, ve vršku od bikin a v kraťasech před venkovním pódiem, na kterém hrál nějaký reggae band. Byla jsem opilá, hystericky se smála, čelo na čelo se svými kamarády, a pocit, který jsem měla v baru na pobřeží, se vrátil mnohem silněji. Měla jsem všechno. Byla jsem mladá, hezká a bezstarostná, objímala se s lidmi, které jsem měla ráda a kteří měli rádi mě. Na prchavý okamžik jsem překypovala štěstím, že jsem naživu.

Na zlomek vteřiny.

Pak to najednou bylo pryč.

Když jsem se probudila, hodiny v laciném hotelovém pokoji ukazovaly 2.23 v noci. Převalila jsem se v té stísněné temné místnosti a první, čeho jsem si všimla, bylo to, že Alex vedle mě neleží. Rychle jsem zapátrala ve svých posledních vzpomínkách. Vybavila jsem si klub, kam jsme šli po západu slunce, hlasité techno, Alexe ve slaměném kovbojském klobouku, který někde našel, kroužícího vedle mě na Madonninu píseň „Vogue“.

To bylo všechno. Následující hodiny, to, jak jsem se dostala do hotelu, zahalovala neproniknutelná alkoholová mlha. Měla jsem naprosté okno.

Při pohledu na Alexův prázdný polštář se mi žaludek začal svírat panikou.

Je v pořádku? pomyslela jsem si otupěle. Neomdlel někde? Nebo něco horšího?

Ležela jsem tam ve tmě, rychle dýchala a přemýšlela, co mám dělat, když vtom jsem uslyšela ten zvuk.

Bylo to hihňání a vycházelo z koupelny napravo ode mě. Převalila jsem se na lokty a zvedla hlavu, abych mohla nahlédnout dovnitř škvírou pootevřených dveří.

V podivném slabém světle jsem zahlédla Alexe opírajícího se o umyvadlo. Pak jsem uslyšela další zahihňání a před ním se objevila Maureen – moje nejlepší kamarádka – se zapálenou svíčkou.

Když Maureen postavila svíčku na skříňku a začala se s Alexem líbat, nejprve jsem přemýšlela, jestli nespím a není to jenom noční můra. Potom jsem uslyšela Maureen zasténat. Uvědomila jsem si, že jsem vzhůru, a hrůza z toho, co jsem viděla, mě zavalila jako zřícený strop horníka v dole. Tohohle jsem se bála ze všeho nejvíc.

Můj přítel s mou nejlepší kamarádkou.

Zalila mě ochromující vlna vzteku, strachu a hnusu. Proč mi tohle dělají? Přímo před mýma očima se odehrával prapůvodní akt největší zrady.

Uslyšela jsem Maureen znovu zasténat a Alex jí začal svlékat tričko.

Pak mi zmizeli z dohledu, když se dveře koupelny s tichým cvaknutím zaklaply.

Když jsem třeštila oči na ty zavřené dveře, vybavila jsem si citát od T. S. Eliota z hodiny moderní poezie:

Tak takhle končí svět.

Nebouchne to, jen to zakňourá.

Nebo zasténá, pomyslela jsem si, obrátila se a podívala se znovu na hodiny. Bylo 2.26.

Kdyby můj přítel neměl zrovna práci, mohl si to poznamenat.

Čas kamarádčiny smrti.

Nevykřikla jsem, když jsem se posadila. Nehledala jsem něco těžkého, nevykopla dveře a nerozmáchla se tím.

Při zpětném pohledu vím, že právě to jsem měla udělat.

Místo toho jsem se rozhodla, že je nebudu rušit. Prostě jsem vstala.

Bosa jsem popadla bundu a vypotácela se z pokoje a ven z hotelu hlavními dveřmi, které jsem za sebou zavřela se svým vlastním tichým, opatrným cvaknutím.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prolog: LŽI A VIDEO

Jedna

Dvě

Tři

První část: POSLEDNÍ ZÁPAD SLUNCE

Kapitola 1

Kapitola 2

Druhá část: NEKONEČNÉ LÉTO

Třetí část: NEWYORSKÁ NINA

Čtvrtá část: NÁVRAT MARNOTRATNÉ MANŽELKY

Pátá část: PRAVDA TĚ OSVOBODÍ. OPRAVDU?

Epilog: O ROK POZDĚJI