Jan Robert Sailor

Ten, čo sedel na čerešni

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Samosa, s.r.o. 2014

Ilustrácia na obálke: Hailey E. Herrera, Creative Commons (cc) Licence

Vyšlo vo vydavateľstve Samosa, s.r.o.

www.samosabooks.eu

ISBN 978-80-971810-0-0

Veriť si je spôsob, ako tráviť dni.

J.R. Sailor

I.

Dlho sa odhodlával, kým sa rozhodol ísť znovu za mužom, ktorý sedel na čerešni. Stretol ho po prvý raz asi pred rokom a ten muž mu povedal veci, ktoré dovtedy jasnejšie nevyjadril nikto iný. Vlastne, odniesol si z toho stretnutia najmä jednu informáciu. Jednu jedinú odpoveď, ktorá bola reakciou na otázku, ktorú Norton nosil v sebe veľmi dlhý čas. Nikto mu nevedel dať odpoveď. Nepomohlo ani časté sedenie za internetom a prehľadávanie všemožných zdrojov. Ani úspešní ľudia, ktorých volával na obed, aby im pod zámienkou obchodného stretnutia a kľanania sa pred ich úspechom – čo sa obyčajne stretlo s uznanlivým prikyvovaním veľkého ega na druhej strane stola – položil zahmlene svoju otázku. Dokonca ani špičkoví koučovia, školení na to, aby otázkami odkrývali to, čo ich klienti nechcú vidieť, ho nevedeli nasmerovať tam, kde sa nachádzala odpoveď na tú prekliatu otázku.

Takto, Norton dostal odpovede. Samozrejme, že dostal a veľa. A každá z nich sa mu páčila. Dokonca mal premyslených stovky scenárov, stovky línií ako jeho otázka naozaj súvisí s ďalšou novou odpoveďou.

Ak si raz človek zdôvodní, prečo je táto odpoveď naozaj správna, má väčšiu silu presvedčiť srdce, že je pri hľadaní v cieli. A potom príde nová odpoveď a nové zdôvodnenie nasledované novým presviedčaním. Takto stále dokola, až kým pýtajúci nezistí, že tú správnu odpoveď vlastne nenašiel a tým, že svoje srdce presviedčal, ho klamal. Týmto všetkým si prešiel aj Norton.

Lenže Norton mal svoje srdce rád a snažil sa ho počúvať. Nie vždy sa mu to darilo, ale vedel pomerne spoľahlivo rozlíšiť, kedy jeho srdce hovorí áno a kedy nie. A na všetky dovtedajšie odpovede mu srdce hovorilo – nie. Nie, toto nie je tá správna odpoveď, musíš hľadať ďalej. A myseľ bola znovu nepokojná, znovu túžila čím skôr spoznať odpoveď. Hľadala, pozerala sa, snažila sa upokojiť v meditáciách, použila fantáziu, aby prerobila podoby mrakov do jednoznačnej a zaručenej odpovede. A nič. Na všetky nové odpovede srdce neochvejne tvrdilo: Nie, toto nie je tá správna odpoveď, musíš hľadať ďalej.

„Možno sa srdce mýli,“ hovoril si v tých chvíľach Norton a so zvesenou hlavou čakal, či prázdnota, ktorú prinieslo priznanie si zlyhania pri hľadaní odpovedí, ukáže niečo nové. Samozrejme, že ukázala. Zas ďalšiu v rade. A srdce zas povedalo: Nie, toto nie je...

„Ale dobre!“ vykríkol Norton v ten deň pred rokom, keď po prvý raz stretol muža na čerešni.

„Veď hľadám, hľadám, snažím sa, nevidíš?“

Kričal do oblakov držal sa za srdce a bosími nohami, s topánkami v rukách sa prechádzal medzi stromami, kúsok za dedinou, ktorej meno nepoznal. Ani nevedel, kde presne je. Vozil sa bezcieľne vidieckou krajinou a keď uvidel sad na kopci, išiel sa ním prejsť.

Zakričal si naplno. Okolo stromov boli len polia a nikde nikoho.

„O čo sa snažíš?“ ozvalo sa nad jeho hlavou.

Zimomriavky vystrašenia, ktoré sa Nortonovi objavili na chrbte, zažil už veľakrát, ale vždy, keď prišli, ho prekvapili a nadchli zároveň. Unikátny moment, ktorý prinesie zimomriavky, sa nedá predvídať. Vtedy sa vyostria zmysly a človek sa prenesie do ozajstného prítomného okamihu. Príde to v živote každého človeka veľakrát, hoci nikto nevie kedy.

Norton sa pozrel nad seba, hore, odkiaľ prichádzal pokojný a zvedavý hlas. Starší muž s vekom ťažko odhadnuteľným, mohol mať rovnako pod päťdesiat ako aj cez šesťdesiat rokov, sedel na čerešni, obkročmo na hrubom konári, bosé nohy sa mu hompáľali vo vzduchu a pozeral na Nortona. Bola to mohutná čerešňa, s výškou dobre do desať metrov a muž v nej vyzeral ako čerešňový kráľ vládnuci tomuto najmohutnejšiemu stromu v sade, ležiacom na miernom svahu, stráženého armádou iných ovocných stromov, prevažne čerešní.

Muž otázku druhý raz neopakoval, ale zvedavo sa pozeral na Nortona. Pokojným skúmavým pohľadom čakal na odpoveď. Ani čerešne na stopke si nedal do úst, ruku zastavil na polceste, aby mal všetky zmysly pripravené vychutnať si slová, ktoré prídu od Nortona.

„O-čo-sa-sna-žím?“ zopakoval Norton pomaly otázku a hoci to zopakovanie nedávalo žiadny zmysel, chcel získať čas, aby tuto, uprostred stromov a polí, ďaleko od iných ľudských uší, dal obyčajnému mužovi sediacemu na čerešni odpoveď, s ktorou by boli obaja spokojní.

Najmä však Norton. Nechcel povedať cudziemu, zjavne jednoduchému mužovi niečo, čo by ho priveľmi zaskočilo, nechcel sa nad neho povyšovať. Ale intuícia mu zas rozumne vravela, že muž je dostatočne vnímavý na to, aby postrehol neúprimnosť.

„Snažím sa nájsť odpoveď na otázku, ktorú si kladiem už veľmi dlho. Hľadám ju všade, kde sa dá, ale nikde ju neviem nájsť”.

Norton bol s touto odpoveďou spokojný. Muž ju určite pochopí a bola tiež dostatočne zrozumiteľná a zároveň jednoduchá na to, aby sa Norton necítil povýšenecky.

„A aká je tá otázka?“ spýtal sa zvedavo muž na čerešni.

Norton sa chystal odpovedať okamžite, niečo ako:

„Tá otázka znie...“

Ale zrazu ju nevedel sformulovať. Vedel, čo chce vedieť, vedel popísať svoj problém, ktorý ho gniavil aj to, akým smerom sa pri hľadaní odpovede uberať. Ale v danom momente to všetko nevedel pretlmočiť tomuto jednoduchému mužovi. Tak naňho len pozeral, prekvapene a upäto zízal, dych sa skrátil a zrýchlil a Norton cítil, ako nervóznie každou sekundou, ktorá ubehla bez toho, aby vedel sformulovať svoju otázku.

Muž na odpoveď čakal pokojne. Pokojne a zvedavo. Sedel, pozeral a čakal. Nezdalo sa, žeby bol v napätí. Zaujímala ho otázka, na ktorú tento bosý muž v obleku pod stromom hľadá odpoveď.

„Chcem vedieť, ako spoznám, že či mám pokračovať za cieľom, ktorý som si kedysi dal, alebo je čas zmeniť ho. A či to je vzdanie sa, zlyhanie, alebo múdra voľba na základe okolností, ktoré sa zmenili.”

Len malú chvíľu trvala Nortonova radosť z toho, že konečne dokázal sformulovať svoju otázku. Čoskoro na to prišli zimomriavky trápnosti. Tie sa na rozdiel od zimomriaviek vyštrašenia dajú dopredu predvídať, ale indície, že prídu, si človek zvyčajne nevšíma. Radšej povie to, čo moment trápnosti priblíži, aby si tie nepríjemné zimomriavky užil a potom si vyčítal, že prišli.

Muž na čerešni sa ešte chvíľu pozeral na Nortona. Potom sa nadýchol, rozhrnul listy kúsok od neho a odkryl čerešne, ktoré sa za ním skrývali. Asi desať krásnych, veľkých, sýtočervených dozretých čerešní. Časť ponúkol Nortonovi a zvyšok si dal do úst. Žul pomaly, čerešne si žiadali dôkladné vychutnanie a starý muž sa labužnícky usmieval. Norton premýšľal nad tým, ako tie čerešne dobre chutia a či tento muž na čerešni nie je nejaký divný. Ale keby bol divný, neišiel by z neho taký pokoj, uvažoval Norton. Žeby ticho pred búrkou?

„Keď som sa šplhal na tento strom,“ rozhovoril sa muž, „videl som zdola tieto čerešne. Boli krásne, asi najkrajšie na celom strome. Kým som prišiel sem hore, zjedol som množstvo ďalších. Aké boli výborné! Ibaže keď som prišiel sem hore, na konár kde mali byť, zaujal ma výhľad zo stromu a tak som sa ním nechal uniesť. Je tu pokoj. Sedím si, jem čerešne a všetko je tak, ako má byť. Takmer som zabudol na to, prečo som sa sem vyšplhal – po tie najkrajšie čerešne na strome. Ale zrazu som ich nevidel. Bol som tu hore, kúsok od nich, ale nevedel som ich nájsť. Hoci tu byť museli – veď som ich zdola videl a liezol sem práve kvôli nim! Hľadal som tie moje čerešne, keď som ťa zbadal pod stromom vykrikovať a oslovil som ťa. A aha – práve teraz som ich našiel. Boli tu, kúsok odo mňa. Stačilo sa pozrieť inak a odhrnúť list, ktorý ich zakríval”.

Norton pozeral vyjavene na muža. Ten vidiecky chlapík mu tu rozpráva o tom, ako sa šplhá na strom a napcháva sa pri tom čerešňami a on tu stojí, počúva ho, usmieva sa a ešte sa mu to aj páči. Zvláštna situácia, ktorú ešte ozvláštnila otázka muža na strome:

„Už si našiel svoju odpoveď?“

Norton zízal a na chvíľu prestal dýchať. Keď si to všimol, snažil sa uvoľniť a rozdýchať. Ten cieľ, to miesto, o ktoré sa práve uchádzal, nebolo to, čo si pred pár mesiacmi vysníval. Cítil, ako mu sťahuje srdce pri pomyslení, žeby už zajtra bol povýšený a vtedy si spomenul na iný rozhovor z nedávneho obdobia. Konkurent, starší pán, úspešný obchodník, majiteľ menšej firmy v akej pracoval Norton, ale s väčšou tradíciou, mu ponúkol, nech ide predávať k nemu. Nortonovi sa to zdalo vtedy smiešne, pretože jediné, čo mu ten chlapík ponúkal, bola tradícia, na ktorú môže „s jeho výnimočnými schopnosťami nadviazať“, podstatne nižší plat a dlhšie dochádzanie do kancelárie, naprieč celým mestom, až na jeho druhý koniec. Naviac sa tam nedá ísť ani po diaľnici. Norton vtedy odmietol, ale zo stretnutia odchádzal s úsmevom.

Potešil ho záujem a hrialo ho aj pri srdci, čo si vtedy vysvetlil ako zadosťučinenie, krátka odmena pre ego.

Teraz na to pozeral inak. Z toho stretnutia odchádzal šťastný. To bol list, ktorý bolo treba odhrnúť. Príbeh starého muža rozjasnil v Nortonovej hlave dôležitú spomienku, skrytú pod nánosom scenárov budúcnosti a úvah o správnom rozhodnutí.

II.

To bolo pred rokom. Teraz Norton mieril na miesto, kde stretol muža na čerešni po prvý raz. Síce vôbec nevedel, či tam vidiečan bude, ale kdesi vnútri cítil, že ho má stretnúť. Je to síce obludná hlúposť – vravel si chvíľami – ísť takú dlhú cestu končiacu kdesi v poliach a stretnúť sa s mužom, ktorý je bohvie odkiaľ. Preboha, ako mu mohlo napadnúť, že o rok bude znovu sedieť na čerešni? Nezidealizoval si trošku tohto jednoduchého vidiečana, keď z neho vo svojej hlave urobil stromového mudrca? Veď ten chlapík mu hovoril len o tom, ako si ide odtrhnúť čerešne, bol to on sám, kto v tom uvidel riešenie svojho problému. Ako keď si číta z mrakov, z vetra, alebo zo správania sa iných ľudí, ktorí mu zrkadlia jeho samého. Hľadať vidiečana na čerešni je dobrá hlúposť.

To všetko si Norton vravel, keď nasadal do auta, hovoril si to, aj keď z neho vystupoval a aj teraz, keď kráčal od dediny k stromom v poli, ktoré strážili vysokú čerešňu uprostred. Tento raz presne vedel, čo sa chce muža na čerešni spýtať. Starý pán, obchodník, ktorý ho pred rokom lákal do svojej firmy, a ktorého ponuku Norton napokon prijal, pred pár týždňami zomrel. Za rok sa z nich stali priatelia, a starý pán naučil každý deň Nortona o biznise toľko, čo sa nenaučil za celý svoj dovtedajší život. Stal sa z neho mimoriadne úspešný obchodník.

„Čo myslíš, prečo som ťa volal ku mne do firmy? A prečo ťa učím?“ spýtal sa ho raz starý pán.

„Pretože som skvelý obchodník. Jeden z najlepších, obchodnícka elita. A učíte ma preto, aby som bol tak dobrý ako vy,” odpovedal sebavedomo Norton, ale akosi cítil, že tam bude nejaký zádrhel a odpoveď mu starý pán nepríjme len tak ľahko.

Potvrdil mu to úškrn starého pána:

„Aaaale kde, ale kde,” krútil hlavou. „Pravdou je, že si dobrý, si naozaj výborný obchodník, ale takých je na trhu kopec. To, čo som však videl v tebe, je talent na obchodovanie. Neprebudený talent. Moja schopnosť je spoznať potenciál u ľudí, preto som bol v živote taký úspešný a hoci sa pozícia mojej firmy na trhu v posledných rokoch oslabila, stále viem viac než moji konkurenti. Preto som ťa získal k sebe a preto ťa oni pustili. Nevideli tvoj talent. Druhá časť tvojej odpovede – vraj ťa chcem naučiť všetko, čo viem ja. Chyba chlapče, obrovská chyba! Ak by som ťa naučil to, čo viem ja, nikam by sme sa neposunuli. Načo mi je vo firme moja kópia? Ja mám radšej originály. Seba aj iných. Učím ťa rozvinúť tvoj talent, aby si bol lepší obchodník ako ja. Len tak mám istotu, že firma pôjde dopredu. Potrebujem byť obklopený ľuďmi, ktorí sú lepší ako ja a rozvíjajú to, na čo majú ozajstné vlohy”.

Starý pán zomrel náhle, ale Norton na ňom už v posledných dňoch pobadal, že niečo nie je v poriadku. Starý pán začal viac hovoriť o budúcnosti, viac dozeral na to, či je na oddeleniach všetko v poriadku. Zvykol to robiť len párkrát do roka, pretože – ako vravel a ako aj firmu viedol – ľudia sa naučia zodpovednosti len vtedy, keď ju preberú na seba. Výsledkom tých posledných dní bolo, že starý pán spísal závet, o ktorom sa všetci vo firme dozvedeli až po jeho smrti. Vedenie firmy prenechal Nortonovi, rovnako ako všetky svoje akcie. Nedal mu žiadne inštrukcie, len do závetu pripísal – čo mu prečítal pri otváraní závetu právnik – „Rob to, čo vieš a najlepšie, ako to vieš“.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

I.

II.