Vzor citace: URBAN, J. Teorie národního hospodářství. 4., aktualizované vyd. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015. 480 s.

© doc. PhDr. Ing. Jan Urban, CSc., 2003, 2006, 2011, 2015

ISBN 978-80-7478-724-9 (váz.)

ISBN 978-80-7478-725-6 (e-pub)

Úvodem

Učebnice Teorie národního hospodářství, která vychází již ve čtvrtém vydání, je určena především pro posluchače Právnické fakulty Univerzity Karlovy. Jejím hlavním cílem je vysvětlit budoucím právníkům nejen základní principy hospodářské teorie, umožňující porozumět fungování a vývoji národního hospodářství jako celku, ale i principy ekonomického rozhodování a chování jednotlivých hospodářských subjektů. Vedle ekonomických zákonitostí a vztahů se učebnice zabývá i základními požadavky týkajícími se tvorby a fungování institucionálně-právního rámce hospodářství. Důraz klade na porozumění cílům a nástrojům regulatorních zásahů do ekonomiky i na vysvětlení jejich dopadu na její vývoj a efektivitu. V tom spočívá i její odlišnost od jiných učebnic ekonomie.

Základní charakteristikou ekonomických situací (či situací, k jejichž řešení lze využít metod a principů hospodářské teorie) je nutnost volby mezi rozhodnutími, která jsou z velké části neslučitelná. Nejčastěji jde o volbu týkající se využití soukromých nebo veřejných statků a finančních prostředků, snažící se dosáhnout maxima individuálního, skupinového či společenského blahobytu. Ekonomické uvažování a rozhodování je proto podstatnou součástí všech důležitých rolí, které člověk ve svém životě hraje, soukromých i veřejných, osobních i profesních.

Úvodní kapitoly učebnice se zabývají předmětem a metodami národohospodářské teorie a základními ekonomickými pojmy a principy. Na ně navazují kapitoly věnované principům a předpokladům tržního systému a cílům a nástrojům státní ekonomické regulace na makroekonomické i mikroekonomické úrovni. Další kapitoly se věnují základním analytickým nástrojům ekonomie – poptávce a nabídce na jednotlivých trzích, vlastnostem tržní ceny a hlavním formám a důsledkům státních zásahů do cen. K tématům následujících kapitol patří rozhodování, ekonomika a správa firem, struktura trhů, typy konkurence a jejich vliv na chování firem, konkurenční a protimonopolní politika, fungování kapitálových trhů a jejich institucí, působení tržních a netržních faktorů determinace mezd, funkce a význam peněz a měnové politiky, hospodářský růst, příčiny cyklického vývoje ekonomiky a nástroje stabilizační politiky, veřejné finance a mezinárodní ekonomické vztahy.

Závěrečná kapitola učebnice se zabývá základními principy ekonomie veřejného sektoru, především poskytováním veřejných statků, problémy veřejné produkce statků, soukromým a veřejným řešením externalit a vybranými otázkami ekonomické teorie veřejné volby.

Výklad ekonomické teorie i základních vztahů ekonomie a práva si všímá i konkrétních příkladů a ilustrací ekonomických jevů a podává stručný přehled základních směrů ekonomického uvažování v minulosti i současnosti.

KAPITOLA I

Předmět, základní pojmy a metody národohospodářské teorie

Existuje nějaká společnost, která by nebyla poháněna chamtivostí?

Milton Friedman

Omezenost zdrojů • Základní ekonomický problém • Druhy statků a zdrojů • Výrobní faktory a jejich důchody • Národní důchod • Mikroekonomie a makroekonomie • Pozitivní a normativní ekonomie • Chyby v ekonomickém uvažování

§ 1 Předmět a základní pojmy národohospodářské teorie

Předmětem národohospodářské či ekonomické teorie je tvorba (výroba), rozdělování, směna a spotřeba statků, tj. předmětů a činností sloužících k uspokojování lidských potřeb; výroba, rozdělování, směna a spotřeba statků tvoří současně základní ekonomické činnosti. Uspokojení potřeb, které statky přinášejí, označujeme jako osobní (individuální) užitek. Snaha zvýšit (maximalizovat) tento užitek slouží ekonomii k vysvětlení převážné části chování jednotlivých osob.

Osobní užitek je vždy subjektivní. Uspokojení plynoucí ze spotřeby určitého statku může být proto u každé osoby odlišné, a lze jej jen obtížně měřit. Lze však na ně usuzovat nepřímo, na základě rozhodování, resp. preferencí osob.

Statky určené ke směně (prodeji) se označují jako zboží a služby. Místa, prostředky či mechanismy, na nichž (či s jejichž pomocí) dochází ke vzájemné směně zboží a služeb, označujeme jako trhy.

Rozdíl mezi zbožím a službami spočívá v tom, že služby představují činnosti umožňující přímé uspokojení potřeb. V moderních ekonomikách je jejich výroba stejně důležitá jako výroba zboží: připadá na ně (v různých zemích) zhruba polovina až dvě třetiny celkové výroby. K nejčastěji spotřebovávaným službám patří osobní služby, zdravotní péče, vzdělávací služby, turistika a zábava, informační, poradenské a právní služby apod.

K výrobě statků slouží ekonomické zdroje označované též jako výrobní faktory. Lze je rozdělit do čtyř kategorií, tvořených přírodními zdroji, lidskými zdroji (prací), kapitálem (tj. již vytvořenými statky sloužícími pro výrobu nových statků) a podnikatelskými schopnostmi, jejichž základem je schopnost kombinovat ostatní zdroje a řídit jejich využití pro výrobu statků sloužících k uspokojení lidských potřeb.

A. Omezenost zdrojů a statků

Ekonomické zdroje jsou vždy omezené; jejich omezenost vede i k omezenosti či vzácnosti statků. Protiklad mezi omezeností zdrojů na straně jedné a neomezeností lidských potřeb na straně druhé je východiskem ekonomického uvažování i hospodářské teorie.

Omezenost zdrojů vede k tomu, že jsou-li veškeré zdroje plně využity, nelze (z krátkodobého hlediska) již vyrobit nic dalšího: jediným způsobem, jak zvýšit výrobu určitého statku, je snížit výrobu statku jiného. Z řady zboží a služeb, které by si lidé rádi pořídili, si tak vždy musejí vybrat jen některé. Omezenosti statků a potřebě volit mezi různými možnostmi jejich využití jsou vystaveny všechny ekonomické subjekty. K těm základním patří jednotlivci, resp. jejich domácnosti, firmy a vlády. Jejich označení jako ekonomických subjektů vychází z toho, že provádějí ekonomická rozhodnutí, především rozhodnutí o způsobu využití (alokace) vzácných zdrojů.

Jednotlivci, domácnosti i firmy jsou omezeny svými příjmy, úsporami, možnostmi získat úvěr či jiné vnější finanční zdroje, vlády pak především možností zdaňovat fyzické a právnické subjekty, půjčovat si od nich peníze, případně získávat úvěry ze zahraničí.

Hospodaření určitého subjektu označujeme jako ekonomiku; může jít o firemní ekonomiku, ekonomiku domácností, národní ekonomiku, globální ekonomiku apod. Národní či globální ekonomika se dále dělí na určité sektory nebo odvětví, jejichž role i podíly na celkovém hospodářství se v průběhu hospodářského vývoje postupně mění. Moderní ekonomiky se zpravidla člení na čtyři sektory, a to primární (zahrnující zemědělství a dobývání nerostných surovin, například uhlí či železné rudy), sekundární (do kterého spadají tzv. zpracovatelská odvětví transformující suroviny do podoby výrobků, například železnou rudu do oceli nebo ocel do automobilů), terciární (ke kterému patří odvětví zabývající se poskytováním služeb, ať již pro jednotlivce, nebo podniky, například služeb finančních nebo zábavních) a kvartérní (tvořený výzkumem a vývojem, nezbytným k produkci výrobků a služeb; k tomuto sektoru bývá zahrnováno i vzdělávání).

Různá rozhodnutí o užití ekonomických zdrojů mohou osobám, domácnostem, firmám i ekonomikám jako celku přinášet podstatně odlišný efekt. Jsou-li totiž veškeré ekonomické zdroje plně využity, nemusí to znamenat, že hospodářství dosahuje i maximálního možného uspokojení lidských potřeb. Může se totiž stát, že z nějakého důvodu nevyrábí právě to zboží a služby, které lidé nejvíce potřebují či požadují, že ekonomické zdroje nejsou používány právě tam a takovým způsobem, aby jejich přínos byl maximální, nebo že vyrobené zboží a služby nezískávají ti, kterým přinášejí nejvyšší užitek.

Efektivní využití (rozdělení, alokace) ekonomických zdrojů je takové, které při daném množství zdrojů přináší maximální možné uspokojení lidských potřeb.

B. Základní ekonomický problém

Otázku, jakým způsobem by měla společnost využít svých vzácných ekonomických zdrojů tak, aby v souhrnu dosáhla nejvyššího uspokojení svých potřeb, označujeme jako základní národohospodářský problém. Jde o otázku, kterou řeší – ve vztahu k vlastním potřebám a disponibilním zdrojům – všechny ekonomické subjekty, tj. jednotlivci, domácnosti, firmy i vlády.

Základní ekonomický problém lze rozdělit do tří otázek. Jsou to otázky, jaké druhy statků a v jakém množství by mělo národní hospodářství produkovat, jakým způsobem (či kde) by měly být tyto statky vyráběny a jak by měly být s ohledem na co nejvyšší společenský blahobyt mezi jednotlivé členy společnosti rozděleny.

Odpověď na prvou z těchto otázek (jaké druhy statků a v jakém množství produkovat) závisí na náročnosti jednotlivých statků na zdroje a jejich schopnosti uspokojovat lidské potřeby, tj. přinášet užitek.

Součástí této otázky může být i rozhodnutí, zda vyrobit více spotřebních či tzv. kapitálových statků, potřebných pro vyšší úroveň výroby v budoucnosti. Úroveň výroby lze totiž zpravidla zvýšit jen modernizací výrobního zařízení, ta však většinou předpokládá přesunout pracovníky z výroby spotřebních statků do výroby strojů a zařízení. To však vyžaduje část současné výroby spotřebních statků obětovat.

Toto rozhodnutí může být obtížné zejména v chudých zemích, ve kterých je většina osob zaměstnána výrobou statků nezbytných pro fyzické přežití. Pro chudou zemi však může i malá redukce nabídky potravin znamenat značné sociální důsledky. Tato situace bývá označována jako tzv. past chudoby.

Jednotlivci, firmy i národní ekonomiky mohou statky, které požadují, získat buď tak, že je vyrobí sami, nebo tak, že je vymění za ty statky, na jejichž výrobu se rozhodli specializovat. Předmětem hospodářsko-politických úvah bývá proto i otázka (efektivní) národní hospodářské specializace. Na základní povaze uvedené otázky však tato skutečnost nic nemění.

K výrobě jednotlivých statků lze zpravidla použít různých metod: budovu lze postavit z různých materiálů, montážní linka může a nemusí využívat roboty apod. Tutéž produkci lze zpravidla vyrábět i v různých podnicích, které se mohou lišit úrovní svých nákladů. Druhá ze základních ekonomických otázek se proto zabývá tím, jak a kde by měly být jednotlivé statky vyráběny.

Třetí otázka, týkající se toho, jak by vyrobené statky měly být rozděleny mezi jednotlivé členy společnosti, odráží skutečnost, že každá společnost si musí vytvořit pravidla, jak se její členové o vyrobenou produkci podělí. Mimo jiné proto, že způsoby distribuce statků mezi jednotlivé subjekty mohou ovlivňovat jejich motivaci, která podmiňuje jejich další ekonomické jednání, ale i výkonnost celého hospodářství.

C. Definice národohospodářské teorie

Vymezení pojmu vzácnosti ekonomických zdrojů a statků a základního ekonomického problému umožňuje definovat národohospodářskou teorii přesněji. Národohospodářská teorie či ekonomie je společenská věda, která popisuje a zkoumá, jak společnosti a jejich hospodářské jednotky (subjekty) řeší základní ekonomický problém, tj. jak ve snaze maximálně uspokojit své potřeby volí mezi různými možnostmi využití (alokace) svých omezených zdrojů.

Název „ekonomie“ je odvozen ze starořeckého oikonomia (oikos – dům, hospodářství; nomos – pravidlo, zákon); autorem názvu je starořecký spisovatel Xenofon.

D. Druhy statků a zdrojů

Statky, které ekonomika vytváří, lze z hlediska jejich vlastností rozlišovat na nezbytné, uspokojující základní lidské potřeby, a zbytné či luxusní, uspokojující potřeby, které ke zcela základním nepatří. Vymezení statků spadajících do těchto skupin se však v průběhu času mění. V dalším textu uvidíme, že obě kategorie statků rozlišuje důležitá vlastnost: zatímco zájem osob kupovat si nezbytné statky roste pomaleji než jejich příjmy, u luxusních statků je tomu naopak. Zvláštní kategorií statků jsou tzv. méněcenné (inferiorní) statky, které jsou s růstem příjmů poptávány stále méně.

Jak jsme uvedli, základní vlastností statků i ekonomických zdrojů je jejich vzácnost. Ekonomie přesto hovoří i o tzv. volných statcích či volných zdrojích, kterými jsou předměty nebo služby dostupné zdarma všem. Příkladem volných zdrojů jsou přírodní zdroje, které nejsou v soukromém vlastnictví (a za jejichž užívání proto není třeba jejich vlastníkům platit), například ovzduší a voda, veřejné prostranství, volně žijící zvěř apod.; příkladem volného statku je volně přístupná silnice. I volné statky a zdroje jsou však z národohospodářského pohledu (byť nikoli z pohledu individuálního) vzácné.

V dalším textu se budeme zabývat i odlišnostmi tzv. soukromých a veřejných statků. Pro veřejné statky z národohospodářského pohledu platí, že jejich spotřeba určitými osobami nezmenšuje možnost, aby je využívali (spotřebovávali) i jiní. Platí však pro ně i to, že z jejich spotřeby nelze (nebo je obtížné) jednotlivé osoby vyloučit. Statky, které tyto vlastnosti nemají, jsou označovány jako soukromé. Příkladem veřejného statku jsou informace, na které se nevztahuje ochrana autorských práv, veřejná správa, zajištění bezpečnosti nebo obrany určitého území, příkladem soukromého statku zmrzlina nebo zubní kartáček.

§ 2 Výrobní faktory a jejich důchody

K výrobě statků, jak jsme již uvedli, slouží ekonomické zdroje, které jsme rozdělili do čtyř skupin, zahrnujících přírodní zdroje, lidské zdroje, kapitál a podnikatelské schopnosti. Každý z těchto faktorů má v ekonomice svou funkci, označovanou jako služba výrobního faktoru. V tržním ekonomickém systému si výrobci služby výrobních faktorů najímají od jejich vlastníků na trhu. Poptávka výrobců po službách jednotlivých výrobních faktorů je odvozena od jejich záměru vyrábět zboží, ke kterému je služeb výrobních faktorů zapotřebí.

Trhy, na kterých se zájem o nájem jednotlivých výrobních faktorů setkává se zájmem či ochotou k jejich pronájmu, jsou označovány jako nájemní trhy výrobních faktorů či trhy výrobních faktorů. K hlavním z nich patří trhy práce a kapitálu.

Na trzích výrobních faktorů vznikají nájemní ceny, které výrobci jejich vlastníkům za nájem jednotlivých výrobních faktorů platí. Tyto ceny označujeme jako ceny výrobních faktorů. Ceny jednotlivých výrobních faktorů jsou ovlivněny jak zájmem firem si tyto faktory za určité ceny najmout, tak zájmem či ochotou jejich vlastníků tyto faktory za určité ceny pronajmout. Nájemní ceny výrobních faktorů, které výrobci jejich vlastníkům platí, se pro výrobce stávají výrobními náklady či též náklady na výrobní vstupy. Pro osoby, které určité výrobní faktory vlastní a jejich služby pronajímají, tvoří tyto ceny jejich příjem či důchod.

O nájmu výrobních faktorů hovoříme i v případě, kdy výrobce je současně vlastníkem výrobních faktorů, které využívá. Například tehdy, kdy podnikatel vlastní kapitál či jeho část, který firma používá. Podnikatel (výrobce) v tomto případě pronajímá výrobní faktory sám sobě, tj. implicitně, a za jejich nájem platí tzv. implicitní nájemní ceny.

Přírodní zdroje. Přírodní zdroje jsou výrobní faktory poskytované přírodou. Patří k nim zemědělská půda a nerostné suroviny, ale i voda či vzduch. Některé přírodní zdroje jsou majetkem jednotlivců, firem nebo státu, jiné vlastníky nemají. Vzhledem k historickému významu zemědělské půdy používá ekonomie k označení výrobního faktoru přírodní zdroje rovněž označení půda. Cena, která je za užívání (pronájem) půdy placena, se v národním hospodářství označuje jako renta. Renta je nákladem výrobců používajících přírodních zdrojů a důchodem majitelů půdy, kteří tento výrobní faktor pronajímají.

Lidské zdroje (práce). Fyzické a mentální úsilí, které lidé do výroby zboží a služeb vkládají, je výrobním faktorem označovaným jako práce. Cena vyplácená osobám (zaměstnancům) za pronájem, tj. použití jejich práce, se nazývá mzda. V tržním systému ji určují především vztahy mezi zájmem výrobců využívat lidskou práci na straně jedné a zájmem či ochotou osob práci pronajímat na straně druhé. Mzda představuje důchod pracovníků, kteří svůj výrobní faktor (práci) vynakládají, a současně náklady výrobců, kteří si tento výrobní faktor najímají.

Povaha práce, kterou jednotlivé osoby nabízejí, je odlišná, a v ekonomice proto existuje řada cen konkrétní práce, odpovídajících vztahům mezi zájmem tuto práci využívat a zájmem nabízet ji k pronájmu. V dalším textu uvidíme, že cenu práce ovlivňují i další faktory.

Kapitál. Výrobní faktor označovaný jako kapitál představuje soubor statků, které byly vytvořeny k tomu, aby sloužily k výrobě zboží a služeb. Jako kapitál označujeme proto jakékoli hmotné bohatství, které lze použít k tvorbě dalších statků, a tím i dosažení zisku. Základní funkcí kapitálu je zvyšovat výrobní schopnosti (produktivitu) lidské práce.

Kapitál existující ve formě fyzických kapitálových statků bývá označován jako fyzický kapitál. Finanční prostředky, které slouží k nákupu kapitálových statků, jsou označovány jako kapitál finanční.

K fyzickým kapitálovým statkům patří továrny a jejich strojní vybavení, budovy a jejich zařízení, dopravní prostředky sloužící k dodávce výrobků, zásoby surovin, polotovarů i hotových výrobků, ale i tzv. ekonomická infrastruktura, zahrnující především veřejné dopravní, distribuční a komunikační systémy, například silnice, mosty, plynovody, telekomunikační zařízení apod.

Odměna vlastníků kapitálu, fyzického nebo (častěji) finančního, dávajících svůj kapitál k dispozici jiným ekonomickým subjektům, a současně cena za nájem tohoto kapitálu je označována jako úrok. Úrok je důchodem majitele kapitálu či jeho kompenzací jakožto věřitele, který se pronájmem svého kapitálu (fyzického i finančního) vzdává možnosti jej v daném čase použít jiným způsobem. Je zpravidla stanoven jako určité procento z hodnoty kapitálu nebo půjčené částky (jistiny); toto procento je označováno jako úroková míra či sazba. Současně je úrok nákladem toho, kdo si kapitál nezbytný k výrobě statků půjčuje. Povahu úroku jako odměny za půjčení kapitálu má přitom i výnos označovaný jiným způsobem, například dividenda.

Podnikání. Výrobní faktor označovaný jako podnikání je podobně jako práce spojen s osobami a jejich schopnostmi. Na rozdíl od práce však zahrnuje i řídicí a organizační schopnosti potřebné k vedení firem a rovněž schopnost či ochotu podstupovat nevyhnutelné riziko spojené s výrobou pro trh, prováděním inovací apod. Jde o riziko, že vynaložené náklady na výrobní zdroje se podnikateli již nevrátí.

Úlohou podnikatelů je spojovat ostatní výrobní faktory (přírodní zdroje, práci a kapitál) a vyhledávat pro ně produktivní využití, tj. nacházet nové tržní příležitosti, uvádět výrobky a služby na trh, zavádět nové výrobní postupy a technologie apod.

Je-li podnikatel ve své činnosti úspěšný, dosahuje zisku, v opačném případě ztráty. Zisk (na rozdíl od úroku, který je odměnou vlastníků kapitálu) tak představuje odměnu podnikatelů za jejich organizační schopnosti, inovativní přístupy a podstupovaná rizika. Takzvaný normální zisk odpovídá zisku, který by podnikatel mohl získat či očekávat, pokud by se věnoval jiné (nejlepší alternativní) oblasti podnikání; lze jej chápat i jako výši zisku potřebnou k tomu, aby se určité podnikatelské činnosti rozhodl věnovat. Normální zisk udává hodnotu užití výrobního faktoru podnikání a z ekonomického (nikoli účetního) hlediska je jeho nákladem.

Ekonomický zisk je naproti tomu rozdíl mezi celkovými příjmy a celkovými náklady firmy: jeho finanční hodnota odpovídá částce, která z firemních příjmů zůstane po zaplacení ekonomických nákladů spojených s nájmem všech výrobních faktorů, tj. po zaplacení důchodů majitelům půdy, práce, a kapitálu i uhrazení normálního zisku podnikatele. Je-li ekonomický zisk větší než nula, získává podnikatel vyšší než normální zisk. V dalším textu uvidíme, že podniky v podmínkách tzv. dokonalé konkurence nedosahují z dlouhodobého hlediska kladného ekonomického zisku (tento zisk je roven nule). Zisku firmy se budeme podrobněji věnovat v kapitole VIII.

A. Národní důchod

Sečteme-li všechny důchody, které majitelé jednotlivých výrobních faktorů za jejich pronájem za určité období (zpravidla za rok) získávají (shrneme-li tedy mzdy, renty, úroky a zisky v národním hospodářství jako celku), získáme hodnotu tzv. národního důchodu. Jak uvidíme v dalším textu, tato hodnota je identická s finanční hodnotou celkového objemu výroby zboží a služeb, který národní hospodářství za určité období (nejčastěji rok) vytvoří, ale i se souhrnem veškerých výdajů ekonomických subjektů za zboží a služby. Tyto veličiny označujeme jako národní produkt.

Na trzích výrobních faktorů, určujících důchody plynoucí z pronájmu jednotlivých výrobních faktorů, se rozhoduje i o tom, jak se hodnota národního důchodu rozdělí mezi jednotlivé majitele výrobních faktorů, tj. jakou část národního důchodu, resp. produktu získají pracovníci, majitelé půdy, vlastníci kapitálu a podnikatelé. Většina celkového národního důchodu, zpravidla jeho 60–70 %, připadá na výrobní faktor práce.

§ 3 Metody národohospodářské teorie

K základním metodám, o které se národohospodářské zkoumání opírá, patří sledování ekonomických jevů a jejich analýza, formulování a ověřování hypotéz (například hypotéz vztahujících se k určitým způsobům chování ekonomických subjektů a jejich dopadům) a jejich zobecňování do podoby ekonomických teorií. Na rozdíl od přírodních věd ekonomie zpravidla nemůže ke svému zkoumání (alespoň na národohospodářské úrovni) používat experimentů.

A. Mikroekonomie a makroekonomie

Národohospodářská teorie disponuje dvěma způsoby, jak na ekonomiku pohlížet. Jedním je přístup označovaný jako mikroekonomický, druhým makroekonomický.

Mikroekonomie se zabývá především analýzou chování či rozhodování základních ekonomických subjektů, jednotlivců a firem, a jejich vzájemnými vztahy. K těmto interakcím dochází na jednotlivých trzích, tj. místech, kde se setkávají ekonomické subjekty mající zájem určité statky prodat se subjekty mající zájem je koupit. K důležitým otázkám, které mikroekonomie zkoumá, patří tvorba a vývoj cen jednotlivých statků, se kterými se na trzích obchoduje, a sledování faktorů, které ovlivňují zájem či ochotu subjektů tyto statky nabízet a poptávat. K dalším tématům, kterými se mikroekonomie zabývá, patří i vliv státní regulace, především zákonných předpisů, na chování ekonomických subjektů a fungování trhů. Mikroekonomie tvoří základ národohospodářské teorie.

Makroekonomie se věnuje chování a výsledkům fungování národního hospodářství jako celku. Na ekonomiku pohlíží jako na souhrn mnoha firem a domácností působících v mnoha odvětvích či na mnoha trzích. Zabývá se faktory, které podmiňují vývoj národní i globální ekonomiky, především vývoj celkového množství vyrobené produkce či celkových příjmů (důchodů), jež hospodářství vytváří, vývoj průměrné cenové hladiny a zaměstnanosti. Zkoumá i otázky, jak na tento ekonomický vývoj působí celkové množství peněz v oběhu, jak jej ovlivňuje daňová a výdajová politika vlád, mezinárodní ekonomické vztahy, měnové kurzy apod.

Příkladem makroekonomického zkoumání může být otázka, proč jsou příjmy v určité zemi vyšší než v jiné, proč rostou ceny v určité době rychleji než jindy, proč v určitých letech dochází k růstu výroby a zaměstnanosti a v jiných k jejich stagnaci nebo poklesu apod.

Makroekonomický přístup hledá i cesty k řešení národohospodářských problémů, např. problémů hospodářských recesí či krizí. Zabývá se například tím, jakými nástroji hospodářské politiky lze zvýšit celkovou zaměstnanost, jak je možné ovlivnit spotřebu domácností nebo investice firem, jak posílit souhrnnou nabídku zboží a služeb či omezit růst cen.

Makroekonomie a mikroekonomie nepředstavují dvě samostatné součásti ekonomické teorie, ale spíše dva různé pohledy na ekonomickou realitu. Liší se i v tom, od čeho abstrahují. Tak například makroekonomie studující průměrnou hladinu cen v národním hospodářství abstrahuje od změn relativních cen (cenových relací) statků produkovaných v různých hospodářských odvětvích. Mikroekonomie, sledující tvorbu cen v určitém odvětví (na určitém trhu), vychází naopak zpravidla z předpokladu, že cenová hladina se v ekonomice celku nemění.

B. Pozitivní a normativní ekonomie

Součástí metodické výbavy ekonomie je i rozlišení mezi pozitivním přístupem, zabývajícím se popisem a vysvětlováním ekonomických jevů, a normativní přístupem, vyjadřujícím hodnotové soudy o tom, jaká by ekonomika být měla.

Výroky či konstatování spadající do oblasti pozitivní ekonomie zahrnují hospodářské principy, které se snaží popsat a vysvětlit zákonitosti rozhodování ekonomických subjektů, trvalé vztahy mezi ekonomickými jevy nebo zákonitosti vývoje ekonomiky jako celku. Tyto hospodářské principy slouží vedle vysvětlení ekonomických jevů i k jejich predikci, tedy předpovědím jejich vývoje do budoucna.

Častou podobou hospodářských principů jsou ekonomické modely, představující zjednodušené vztahy mezi ekonomickými skutečnostmi zachycené často v podobě diagramů nebo vzorců, sloužící ke snazšímu pochopení a predikci ekonomických jevů. Přesnost, se kterou se chování určitého subjektu nebo vývoj určité veličiny daří na základě těchto modelů předpovědět, závisí vždy na kvalitě (úplnosti) ekonomického modelu, resp. míře zjednodušení, kterou přijímá. Častým zdrojem zjednodušení ekonomických modelů je přijetí předpokladu ceteris paribus, tj. předpokladu „za jinak stejných okolností“. Přijetím tohoto předpokladu se modely snaží zachytit vztahy mezi ekonomickými veličinami s vyloučením vlivu dalších faktorů.

Příkladem makroekonomického modelu, kterému se budeme v dalším textu věnovat, je model národohospodářského koloběhu zachycující vzájemné vztahy mezi základními ekonomickými subjekty. Jedním z prvých mikroekonomických modelů, který představíme, bude model rozhodování ekonomických subjektů označovaný jako ”Homo economicus”. K dalším jednoduchým hospodářským modelům, se kterými se v dalším textu seznámíme, patří například zákon poptávky a zákon nabídky, používané k předpovědi poptávaného a nabízeného množství produktů na trhu nebo vývoje cen jednotlivých statků. Při dalším výkladu teorie národního hospodářství se seznámíme i s některými národohospodářskými modely, které slouží k porozumění i predikci složitějších hospodářských jevů.

Výroky normativní ekonomie mají povahu doporučení, jak by ekonomické subjekty měly v určité situaci postupovat nebo jak by se měly rozhodovat. Tato doporučení se opírají o ověřené principy a modely pozitivní ekonomie, často však i o určité (často rozdílné) osobní názory, hodnotové soudy, zájmy nebo politická stanoviska. Je proto přirozené, že výroky normativní ekonomie se ve vztahu k určitým tématům často odlišují. Tato odlišnost je však, alespoň částečně, vyvolána i složitostí ekonomických jevů, jež komplikuje tvorbu obecných principů, na kterých jsou normativní tvrzení založena.

Příkladem tvrzení normativní ekonomie mohou být hospodářsko-politické výroky týkající se nezaměstnanosti a jejího řešení. Ekonomové se zpravidla shodnou v tom, že nezaměstnanost (či spíše nezaměstnanost přesahující určitou úroveň) je ekonomicky i společensky nežádoucí. Pokud však jde o otázku, jak může vláda ke snížení vysoké míry nezaměstnanosti napomoci, je shoda mezi nimi menší. Zatímco někteří navrhují, aby nová pracovní místa vytvářel stát, jiní doporučují, aby podnikům, které nezaměstnané osoby zaměstnají, vláda vyplácela zvláštní subvence. Další mohou za nejvhodnější způsob řešení situace považovat snížení ceny práce, například v důsledku snížení odvodů, které podniky za využívání práce státu platí, nebo možnosti zaměstnavatelů vyplácet svým zaměstnancům mzdy, které jsou nižší než minimální mzdy stanovené zákonem.

Přístup k legislativě v oblasti zákonem stanovených minimálních mezd patří mezi nejznámější příklady odlišných názorů na řešení problému nezaměstnanosti. Zatímco někteří považují zákony stanovující minimální mzdy za pomoc osobám s nejnižšími příjmy, jiní tvrdí, že tyto zákony pomáhají zvyšovat příjmy jen určité dobře organizované zájmové skupině zaměstnanců (osobám, které již práci mají) na úkor nijak neorganizované skupiny nezaměstnaných. Nutností vyplácet mzdy nad určitou úroveň totiž zdražují přijímání nejméně kvalifikovaných pracovníků (pracovníků s nejnižšími mzdami), takže ti, kteří by jinak mohli být zaměstnáni, zůstávají v jejich důsledku bez práce nebo jsou v případě zhoršení hospodářské situace přednostně propouštěni.

Z dějin ekonomických teorií: prvá hospodářsko-politická doporučení

V 16. až 18. století, kdy se moderní národohospodářské uvažování utvářelo, hrálo ve většině evropských zemí dominantní úlohu učení označované jako merkantilismus.

Merkantilisté tvrdili, že státy by se měly chovat jako obchodníci, kteří soupeří o zisk. Vlády by měly proto podporovat ekonomiku zákony udržujícími pracovní a další výrobní náklady na nízké úrovni a posilujícími export. Státy by tímto způsobem měly dosahovat „příznivé obchodní bilance“, tedy stavu, kdy export převyšuje import. Přebytek vývozu nad dovozem, „odpovídající“ zisku obchodníka, měl vést k růstu státních zásob zlata či stříbra. Většina tehdejších ekonomů věřila, že právě zásoba drahých kovů je rozhodujícím ukazatelem státního či národního bohatství.

K dosažení příznivé obchodní bilance se evropské země snažily získat kolonie, které mateřské zemi poskytovaly levnou práci a suroviny a současně představovaly vývozní trh pro jejich průmyslové výrobky. Typickým příkladem byla Velká Británie, která ve snaze dosáhnout těchto cílů přijala ve svých amerických koloniích tzv. navigační zákony. Navigační zákony se snažily chránit britský průmysl tím, že bránily americkým koloniím vyrábět určité výrobky (např. klobouky, vlněné výrobky či surovou ocel) a současně obsahovaly určité položky (většinou suroviny), které nemohly být koloniemi prodávány v jiných zemích než v Anglii, což udržovalo jejich ceny na nižší úrovni. Odpor proti navigačním zákonům se v amerických koloniích stal jednou z hlavních příčin jejich boje za nezávislost.

Ekonomové, kteří tvrdí, že by země měly podporovat „příznivou obchodní bilanci“ a že by se vlády měly snažit omezovat dovoz a podporovat vývoz, existují i dnes. Zastánci těchto ekonomických názorů jsou někdy označováni jako neomerkantilisté.

Pro francouzské ekonomy 18. století, označované jako fyziokraté, byla představa, že by se vlády měly snažit chránit národní průmysl a obchod před konkurencí ze zahraničí, nesmyslná. Fyziokraté tvrdili, že skutečným zdrojem bohatství států jsou zemědělské výrobky a další přírodní zdroje. Tyto statky pocházely v jejich představách od Boha, a snaha vlády pomáhat průmyslu a obchodu zvyšovat zisky proto v jejich pojetí postrádala smysl. Z podobných důvodů stáli fyziokraté i proti vládním snahám podporovat „příznivou obchodní bilanci“. Pocházelo-li skutečné bohatství z půdy, pak nejrozumnější věc, kterou by vlády měly dělat, bylo do ekonomiky nezasahovat a nechat přírodu jít svou cestou.

Více než dvousetletý spor o to, zda stát má regulovat ekonomiku, či zda ji má ponechat jejímu vlastnímu osudu, je aktuální dodnes. I dnes existují ekonomové, kteří řešení hospodářských problémů – ať již se týkají osob (jako například otázky chudoby a nezaměstnanosti) nebo firem (jako například problémy podnikových či bankovních úpadků) – vidí ve státní intervenci, stejně jako ekonomové, kteří preferují přístup spočívající ve volném průchodu přirozených ekonomických sil.

C. Chyby v ekonomickém uvažování

Součástí metodologické výbavy ekonomické teorie je i upozorňování na logické nebo metodické chyby, kterých je třeba se při analýze a zobecňování ekonomických jevů vyvarovat. Patří k nim především:

■ Nedodržení předpokladu neměnnosti ostatních podmínek. Chceme-li zkoumat vzájemný vztah dvou veličin, musíme abstrahovat od působení veličin ostatních, tj. předpokládat, že ostatní veličiny či podmínky zůstávají neměnné. Tento přístup je v ekonomii označován pojmem ceteris paribus.

■ Klam „post hoc ergo propter hoc“. Jde o mylný předpoklad, že předchází-li jev či událost A jevu B, existuje mezi oběma jevy či událostmi příčinná souvislost. Dojde-li například po změně vlády k oživení růstu národního hospodářství, neznamená to, že mezi oběma časově následnými jevy musí existovat příčinná souvislost.

■ Chyba složení (kompozice). Co platí pro určitou část ekonomiky, například určitý podnik nebo odvětví (nebo co je pro ni dobré), nemusí platit pro ekonomiku jako celek. Podobně nelze ani z faktu, že určitou činnost mohou (teoreticky) provést všichni, usuzovat, že ji může (prakticky) provést každý.

■ Neurčitost. Ekonomické zákony mají pravděpodobnostní charakter, nemusí se proto vztahovat na všechny případy.

■ Ignorování sekundárních (vedlejších) účinků. Ekonomické jevy mají zpravidla řadu důsledků. Totéž platí o jednotlivých ekonomických rozhodnutích, například hospodářských zásazích vlády nebo o legislativních úpravách hospodářských jevů. Vedle svých přímých a zamýšlených účinků mají tak i účinky sekundární či nezamýšlené, které mohou být někdy významnější než důsledky, které vláda nebo zákonodárce zamýšleli.

Příkladem je sekundární efekt daní. Spočívá ve změně ekonomického chování, kterou daně vytváří, například změně motivace ke koupi, práci, investicím, spotřebě, úsporám apod. Přerozdělení příjmů, ke kterému zdaněním dochází, je tak vždy provázeno poklesem celkového objemu příjmů, který ekonomika vytvoří.

Z dějin ekonomických teorií: Příběh s rozbitým oknem

Příběh s rozbitým oknem zachycuje jednu z nejčastějších praktických chyb ekonomického uvažování. Jeho autorem je francouzský filozof a ekonom Frederic Bastiat, který ho popsal ve své eseji „Co je vidět a co vidět není“ v roce 1850.

Příběh se týká obchodníka, jemuž chlapec rozbil okno a který je nucen za opravu tohoto okna zaplatit. Lidé, kteří byli této události svědky, se snažili obchodníka uklidnit poukazem na to, jaký prospěch oprava okna ekonomice přinese: zaměstná sklenáře a zvýší jeho příjem a tento přírůstek jeho příjmu bude pak v hospodářství dále kolovat a podpoří další osoby či obchodníky. Rozbití okna je tak vlastně pro ekonomiku výhodné, protože povzbudí její aktivitu.

Bastiat ve své eseji zdůrazňuje, že tento způsob uvažování (o který se opírá i řada hospodářsko-politických návrhů či politik současnosti) se zaměřuje jen na to, co je vidět, a opomíjí to, co bezprostředně vidět není. Tím, co vidět není, je skutečnost, že obchodník, který vydal peníze na opravu okna, nemohl tyto prostředky použít na něco jiného. Nemohl si například koupit nové boty nebo novou knihu, a tak přispět k příjmům obuvníka nebo obchodníka s knihami. Rozbití okna tak ve skutečnosti nepřineslo ekonomice žádný efekt. Naopak, ekonomika daného města se stala chudší, a to nejméně o hodnotu rozbitého okna. Obohatilo sice skláře, ale na úkor obuvníka nebo knihaře. Přínos pro sklenáře navíc není příliš velký, protože větší část toho, co mu obchodník za opravu okna zaplatí, padne na jeho použitý materiál.

Nazíráno pohledem moderní ekonomiky lze sklenáře přirovnat k ekonomickým zájmovým skupinám a chlapce k vládě. Zájmové skupiny se snaží získat od vlády peníze (ve formě slev či dotací) a vláda, pokud jim podlehne, nutí daňové poplatníky, aby náklady těchto příspěvků uhradili. Příjemci dotací na tom nepochybně vydělávají, a veřejnost má proto občas tendenci chápat tato opatření jako veřejně prospěšná. Příkladem podobných opatření mohou být projekty veřejných prací prováděné s cílem snížit nezaměstnanost, zvyšování počtu státních zaměstnanců sledující tentýž cíl, vytváření „zelených pracovních míst“ na základě podpory ekologicky šetrných odvětví, ochrana domácího průmyslu před zahraniční konkurencí na základě cel či omezení dovozu apod.

Lidé, kteří tato opatření hodnotí pozitivně, nevěnují pozornost jejich skrytým nákladům: o stejnou částku, kterou určité zájmové skupiny získávají, přicházejí daňoví poplatníci. Předměty, které si za tuto částku mohli koupit, si nekoupí, lidé, kteří na jejich výdajích mohli vydělat, si nevydělají. Jsou-li tyto náklady skryté, neznamená to však, že neexistují – odpovídají tomu, o čem Bastiat hovořil jako o skutečnostech, které není vidět.

Bastiat svůj princip uzavírá slovy: „Vše co získáváme, s výjimkou darů přírody, musí být určitým způsobem zaplaceno“. Ekonomie dnes tuto cenu označuje jako náklady ušlých příležitosti; tomuto pojmu se budeme podrobněji věnovat v příští kapitole.

Stručné shrnutí a kontrolní otázky

Teorie národního hospodářství studuje, jak společnosti a jejich hospodářské subjekty řeší základní ekonomický problém, tj. jak volí mezi různými možnostmi využití omezených zdrojů. Základní ekonomický problém lze rozdělit do tří otázek, a to jaké druhy statků a v jakém množství by mělo hospodářství produkovat, jakým způsobem by měly být tyto statky vyráběny a jak by měly být s ohledem na co nejvyšší společenský blahobyt mezi jednotlivé členy společnosti rozděleny. Tutéž otázku řeší – ve vztahu k vlastním potřebám a disponibilním zdrojům – i jednotlivé ekonomické subjekty, tj. jednotlivci, domácnosti a firmy.

Pojem ekonomika (hospodářství) slouží jako označení pro hospodaření určitého subjektu, například podniku, země (národní ekonomika), případně celého světa (tzv. světová či globální ekonomika). Statkem máme na mysli cokoli, co uspokojuje potřeby osob. Patří k nim i činnosti (služby). Jako zboží a služby označujeme statky, které jsou určeny k prodeji.

Výrobní faktory se člení do čtyř skupin: zahrnují přírodní zdroje, lidské zdroje, kapitál a podnikatelské schopnosti. Každý z těchto faktorů má v ekonomice svou funkci, označovanou jako služba výrobního faktoru. V tržním ekonomickém systému si podnikatelé (výrobci) najímají služby výrobních faktorů od jejich vlastníků na trhu. Nájemní ceny výrobních faktorů, které výrobci jejich vlastníkům platí, vystupují pro výrobce jako výrobní náklady či náklady na výrobní vstupy. Pro osoby, které výrobní faktory vlastní a jejich služby pronajímají, tvoří tyto ceny jejich příjem či důchod.

K základním metodám, o které se národohospodářské zkoumání opírá, patří sledování ekonomických jevů a jejich analýza, formulování a ověřování hypotéz (například hypotéz vztahujících se k určitým způsobům chování ekonomických subjektů a jejich dopadům) a jejich zobecňování do podoby ekonomických teorií.

Mikroekonomie se zabývá především analýzou chování či rozhodování základních ekonomických subjektů, jednotlivců a firem, a jejich vzájemnými vztahy. Makroekonomie se věnuje chování a výsledkům fungování národního hospodářství jako celku. Na ekonomiku pohlíží jako na souhrn mnoha firem a domácností působících v mnoha odvětvích či na mnoha trzích.

Výroky či konstatování spadající do oblasti pozitivní ekonomie zahrnují hospodářské principy, které se snaží popsat a vysvětlit zákonitosti rozhodování ekonomických subjektů, trvalé vztahy mezi ekonomickými jevy nebo zákonitosti vývoje ekonomiky jako celku. Tyto hospodářské principy či zákony slouží vedle vysvětlení ekonomických jevů i k jejich predikci, tedy předpovědím jejich vývoje do budoucna. Častou podobou hospodářských principů jsou tzv. ekonomické modely.

Výroky normativní ekonomie mají povahu doporučení, jak by ekonomické subjekty měly v určité situaci postupovat nebo jak by se měly rozhodovat.

Součástí metodologické výbavy ekonomické teorie je i snaha vyvarovat se při analýze a zobecňování ekonomických jevů některých charakteristických úskalí, označovaných jako logické nebo metodické chyby.

Označte správnou odpověď:

1. Ekonomické zdroje

a) v průběhu času trvale rostou

b) se nemohou dále zvyšovat

c) jsou v každém okamžiku omezené

d) nemohou být nikdy využity naplno

2. Lidské potřeby

a) jsou vždy fixní

b) jsou omezené

c) jsou neomezené

d) se časem většinou snižují

3. K základním ekonomickým otázkám nepatří

a) co vyrábět

b) pro koho vyrábět

c) jak vyrábět

d) jak posílit hospodářský růst

4. Základní ekonomický problém nelze vyřešit

a) tržními silami

b) zásahem státu

c) spojením tržních sil a státních zásahů

d) vytvořením neomezených zdrojů

5. Které z následujících tvrzení vystihuje pojem vzácnosti?

1. ke vzácnosti dochází, existuje-li více možností, jak využít zdrojů, a některé z nich nelze uspokojit

2. ke vzácnosti dochází, je-li třeba rozhodnout, který z možných způsobů využití zdrojů zvolit

3. ke vzácnosti by nedocházelo, pokud by lidé dávali přednost uspokojení ostatních před uspokojováním vlastních potřeb

a) jen tvrzení 1

b) jen tvrzení 2

c) jen tvrzení 3

d) jen tvrzení 1 a 2

6. Mezi přírodní zdroje patří

a) počítačový program

b) silikon používaný k výrobě čipů

c) počítač

d) firemní software

7. Ke kapitálu patří

a) firemní software

b) počítačový programátor

c) silikon používaný k výrobě čipů

d) podnikový dluhopis vydaný výrobcem počítačů

8. Názor, podle kterého by „minimální mzdy měly vzrůst tak, aby nejméně placené skupiny pracovní síly dosáhly spravedlivé mzdy“, je příkladem

a) chybného ekonomického uvažování

b) tvrzení spadajícího do oblasti pozitivní ekonomie

c) tvrzení normativní ekonomie

d) není ekonomickým názorem

9. K normativním ekonomickým tvrzením patří

a) státní výdaje omezují chudobu

b) vyšší daně snižují chuť k práci

c) česká ekonomika roste ve srovnání se slovenskou pomaleji

d) vláda by se měla zaměřit na snížení nezaměstnanosti

10. Mikroekonomie se zabývá

a) malými podniky

b) malými zeměmi

c) ekonomickým rozhodováním jednotlivců, domácností a firem

d) formulací ekonomických doporučení

11. K metodickým chybám v ekonomickém uvažování patří

a) omezování konkurence

b) zvyšování státních výdajů

c) prodávání pod cenou

d) nedodržení předpokladu neměnnosti ostatních podmínek

Výsledky: 1c, 2c, 3d, 4d, 5d, 6b, 7a, 8c, 9d, 10c, 11d

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvodem

KAPITOLA I

Předmět, základní pojmy a metody národohospodářské teorie

§ 1 Předmět a základní pojmy národohospodářské teorie

A. Omezenost zdrojů a statků

B. Základní ekonomický problém

C. Definice národohospodářské teorie

D. Druhy statků a zdrojů

§ 2 Výrobní faktory a jejich důchody

A. Národní důchod

§ 3 Metody národohospodářské teorie

A. Mikroekonomie a makroekonomie

B. Pozitivní a normativní ekonomie

C. Chyby v ekonomickém uvažování

Stručné shrnutí a kontrolní otázky

KAPITOLA II

Základní principy ekonomického rozhodování

§ 1 Racionální rozhodování a vlastní zájem

§ 2 Pravidla a metody racionálního rozhodování

KAPITOLA III

Hospodářské systémy a ekonomická efektivnost

§ 1 Typy hospodářských systémů

§ 2 Ekonomická efektivnost

KAPITOLA IV

Národohospodářský koloběh a výkon ekonomiky

§ 2 Národohospodářský koloběh

§ 3 Výkon ekonomiky a jeho ukazatele

B. Určení a interpretace hrubého domácího produktu

KAPITOLA V

Tržní systém a jeho předpoklady

§ 1 Trh jako nástroj směny a alokace

A. Trh jako nástroj směny

B. Trh jako nástroj alokace

§ 2 Institucionální předpoklady tržního systému

A. Soukromé vlastnictví zdrojů

KAPITOLA VI

Cíle a nástroje ekonomické regulace

§ 2 Makroekonomická regulace, její cíle a nástroje

§ 3 Mikroekonomická regulace

B. Regulace omezující tržní selhání

§ 6 Veřejný sektor ekonomiky

KAPITOLA VII

Tržní poptávka, nabídka a cena

§ 1 Tržní poptávka a její vlastnosti

§ 2 Tržní nabídka a její vlastnosti

§ 3 Tržní rovnováha

§ 4 Analýza poptávky a nabídky

§ 5 Tržní ceny ve smíšené ekonomice

§ 6 Efektivnost tržní rovnováhy

KAPITOLA VIII

Ekonomika a rozhodování firem

§ 1 Firma a její cíle

A. Ekonomický zisk firmy

§ 2 Náklady a nákladové křivky firmy

§ 3 Optimální objem firemní výroby

§ 4 Poptávka firmy po výrobních faktorech

§ 5 Financování a finanční rozhodování firmy

A. Finanční zdroje firmy

B. Základní principy finančního řízení firmy

§ 6 Typy firem a jejich ekonomické vlastnosti

§ 7 Ekonomické aspekty správy korporací

A. Corporate governance

KAPITOLA IX

Konkurence a konkurenční politika

§ 2 Dokonalá a nedokonalá konkurence na nabídkové straně trhu

A. Dokonalá konkurence

B. Nedokonalá konkurence

C. Hlavní druhy nedokonalé konkurence

§ 3 Základní principy marketingového rozhodování firmy

§ 4 Nedokonalá konkurence na poptávkové straně trhu

§ 5 Konkurenční politika

A. Protimonopolní zákonodárství

KAPITOLA X

Kapitál a kapitálový trh

§ 1 Fyzický a finanční kapitál

§ 2 Kapitálový trh a jeho instituce

§ 3 Nabídka, poptávka a rovnováha na trhu kapitálu

A. Nabídka kapitálu a její změny

B. Poptávka po kapitálu a její změny

C. Rovnováha na kapitálovém trhu a její změny

§ 4 Finanční aktiva a jejich vlastnosti

A. Výnosy, ceny a rizika aktiv

KAPITOLA XI

Trh práce, zaměstnanost a mzdy

§ 3 Trh práce a určení výše mezd

§ 4 Pracovní síla, zaměstnanost a nezaměstnanost

§ 5 Rozdělení mezd a příjmů

KAPITOLA XII

Peníze, peněžní trh a měnová politika

§ 1 Peníze a jejich formy

§ 4 Bankovní systém a tvorba peněz

§ 5 Měnová politika

A. Cíle měnové politiky

B. Nástroje peněžní politiky

C. Omezení měnové politiky

§ 6 Inflace a deflace, jejich příčiny a důsledky

KAPITOLA XIII

Hospodářský růst a růstová politika

§ 1 Vymezení a zdroje hospodářského růstu

§ 2 Růstová politika

KAPITOLA XIV

Hospodářský cyklus a proticyklická politika

§ 1 Hospodářský cyklus a jeho fáze

§ 2 Příčiny hospodářských cyklů

B. Interní příčiny cyklů

§ 3 Přirozená nezaměstnanost a inflace

§ 4 Proticyklická politika a její nástroje

A. Model souhrnné poptávky a nabídky

B. Nástroje proticyklické politiky

KAPITOLA XV

Státní rozpočet a daňová politika

§ 1 Veřejné finance a státní rozpočet

A. Státní rozpočet

B. Rozpočtové deficity, jejich povaha, financování a důsledky

§ 2 Daně a jejich ekonomické vlastnosti

B. Ekonomické principy daní

KAPITOLA XVI

Mezinárodní ekonomické vztahy

§ 2 Mezinárodní obchod

§ 3 Mezinárodní finanční a devizové vztahy

A. Devizové trhy a měnové kurzy

§ 4 Platební a obchodní bilance

KAPITOLA XVII

Ekonomie veřejného sektoru

§ 1 Veřejné a veřejně poskytované statky

A. Financování a efektivita veřejných statků

§ 2 Veřejná produkce statků

§ 3 Externality a jejich řešení

C. Soukromá a veřejná řešení externalit

§ 4 Ekonomická teorie veřejné volby

A. Efektivita veřejné volby

B. Ekonomické chování byrokracie