epub producer © 2015 Artis Omnis

All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo

Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

Redakčná a jazyková úprava: Ivana Horecká, Andrea Harmanová

20. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

Zostavili: Martin Králik, Zuska Stožická

© Jozef Žarnay, Jozef Tallo, Ondrej Krug, Alexandra Pavelková, Jozef Girovský, Štefan Huslica, Juraj Toman, Marek Eliáš, Michal Hvorecký, Anton Štiffel, Zuska Stožická, Michal Jedinák, Tomáš Knapko, Lucia Droppová, Diana Laslopová, Diana Majerová, Jana Plauchová, Lia Halčínová, Zuzana Droppová, Marek Slabej, 2015

Cover & Illustration © Martina Pilcerová, 2015

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-...

Láka vás vzdialený vesmír budúcnosti, či znepokojivo povedomé výjavy alternatívnej histórie? Exotická farebnosť nepoznaných planét, hrdzavý prach postkatastrofických miest, alebo jednoducho iný uhol pohľadu, odhaľujúci nečakané fazety našej každodennosti? Vedecká fantastika, literárny žáner neobmedzených možností, opiera nespútanú fantáziu do plachiet vedeckej extrapolácie a pozýva čitateľov na cestu za pocitom zázračna. Je to únik z reality, alebo skôr prieskumná výprava za obzor súčasného poznania? Každý nájde to, čo hľadá. Pestré svety vedeckej fantastiky ponúkajú dosť miesta pre dobrodružstvo a oddych aj pre myšlienkové experimenty, morálne dilemy a filozofické výzvy; možnosť pohrať sa s atraktívnymi rekvizitami rovnako ako príbehom ohmatať samotnú podstatu ľudskosti.

Cieľom tejto antológie je predstaviť slovenskú vedeckú fantastiku vo všetkých podobách, do ktorých sa stihla rozkošatiť od technooptimistických „pionierskych“ čias, keď dominovala fantastickej literatúre, až po dnešok, keď vystupuje ako štíhlejšia sestra fantasy. Logicky uzatvára trojicu prehľadových antológií, ktorú vydavateľstvo Artis Omnis začalo v roku 2011 hororovými Farbami strachu a pokračovalo v nej o rok neskôr zborníkom fantasy Čas hrdinov.

Začneme krátkou ukážkou toho, ako sa u nás o budúcnosti snívalo v minulosti. Z prednovembrovej histórie slovenskej sci-fi poviedky sme vybrali troch autorov – Jozefa Talla, Jozefa Žarnaya a Ondreja Kruga. Tallova zbierka Vlasy Bereniky (1961) bola prvým knižne vydaným súborom slovenských sci-fi poviedok. Jozefa Žarnaya netreba skalným a často ani tým mladším čitateľom predstavovať – detskí hrdinovia jeho kníh putujúci po vzdialených svetoch zaviedli k fantastike mnohých rovesníkov. Bez „žarnayoviek“ by sme tu možno nemali silnú generáciu autorov 90. rokov – a ak mali, iste by písala inak. Ondrej Krug v našej antológii reprezentuje autorov, ktorí vyšli zo slovenského fandomu a publikovali predovšetkým v časopise Elektrón. Poviedka, ktorú mu uverejňujeme, vyhrala literárnu súťaž Elektrónu a vyšla dokonca v ukrajinskej antológii.

Uvoľnenie pomerov, príliv zahraničnej fantastiky a publikačný priestor, ktorý v deväťdesiatych rokoch otvorili zborníky Ceny Gustáva Reussa (CGR) a časopis Fantázia, povzbudili rast početnej generácie autorov. Ich poviedky tvoria polovicu antológie, a keďže mnohí sa suverénne pohybujú vo viacerých subžánroch fantastiky, ich mená už mali čitatelia príležitosť v našom cykle spoznať – Juraja Tomana, Michala Jedináka a Michala Hvoreckého vo Farbách strachu, Mareka Eliáša a Zusku Stožickú v Čase hrdinov. Alexandra Pavelková, Jozef Girovský a Lucia Droppová tvoria trojicu všestranných autorov, ktorých poviedky nájdete vo všetkých troch antológiách. Niektorí sa naopak počas celej tvorby špecializovali na vlastnú líniu vedeckej fantastiky. Štefan Huslica (víťaz CGR 1999, Istron 2001) aj bez lesklých kulís dokázal v silných príbehoch z blízkej budúcnosti alebo alternatívnej histórie výstižne zachytiť spoločenské i ľudské problémy – jeho zbierka Niekedy (2004) je dodnes neprekonaným vrcholom slovenskej politfiction. Anton Stiffel zručne kombinuje prepracovanosť motívov technickej sci-fi s emocionalitou hrdinov, čím si získal priazeň čitateľov a cenu Istron 2002. Svojským kyberpunkovým štýlom sa na fantastickej scéne uviedol Tomáš Knapko. Hoci po víťazstve v poslednom ročníku CGR (2003) takmer prestal písať, v tomto roku sa k svojmu obľúbenému subžánru vrátil.

Zvyšok poviedok tvoria autori debutujúci či presadzujúci sa na popredných miestach literárnych súťaží v poslednom desaťročí. V súlade so zahraničnými trendami sú to predovšetkým dámy – medzi Luciinu sestru Zuzanu Droppovú, Dianu Majerovú, Dianu Laslopovú a Liu Halčínovú sa dostal len najnovší víťaz Ceny Fantázie Marek Slabej, ktorého poviedka je však podľa nás jedna z najlepších vesmírnych science-fiction, ktoré u nás vyšli. Jana Plauchová zvolila (na slovenské pomery) nezvyčajný postup – skôr než poviedkami zaujala pozornosť čitateľov románmi s výraznou hard sci-fi zápletkou. Touto knihou vydavateľstvo Artis Omnis končí prehľad jednotlivých subžánrov slovenskej fantastiky. Každá kniha je trochu iná, no spoločný menovateľ, to najlepšie od slovenských autorov sci-fi, fantasy a hororu, zostáva. Keď autor myšlienky týchto antológií Martin Králik s ňou oslovil pred piatimi rokmi vydavateľstvo, netušil, aké krásne knihy so spoluzostavovateľmi a autormi vytvorí. Mali to byť tenučké knižočky niekoľkých autorov. Informácia, že obálky jednotlivých kníh vytvoria majstri Juraj Maxon, Michal Ivan a Martina Pilcerová, by ho asi rozosmiala. Projekt sa však podaril, a aj keď sa zrejme málokomu v jednotlivých knihách páčilo všetko, veríme, že veľká časť čitateľov v nich našla poviedky, ktoré dovtedy nepoznali a oslovili ich, prípadne motivovali k hlbšiemu ponoru do vôd slovenskej fantastiky. Ak to tak bolo, považujeme našu trilógiu antológií za úspešnú.

Martin Králik a Zuska Stožická

Pohorie vyzeralo neskutočne – tiahlo až skadesi spoza horizontu. Bolo také mohutné, akoby jeho masív sformoval predveký gigant, pokúšajúci sa zriadiť si skalnú hradbu, na vrcholcoch pokrytú snehom a ľadom. V ústrety vychádzajúcemu slnku hrebene horstva postupne klesali, až jeho posledný výbežok dosiahol úroveň mora. A dosiahol ho doslova, lebo útesy na jeho úpätí bičoval spenený príboj nepretržite sa ženúcich radov vĺn.

Neďaleko od pobrežia, na rozhraní pásma lesov a pásma skál, sa nachádzalo niečo, čo sem vonkoncom nepatrilo. Stromy i skaliská náhle končili, sťaby ich odťala sekera spomínaného obra, a v bujnom zelenom poraste sa rozprestieral geometricky presný kruh. V jeho strede sa krčil nad stolom muž v ošúchanom tmavo-modrom plášti a zapisoval si voľačo do notesa. Rovná stena s dverami ho delila od výseku parketovej plochy s basketbalovým košom, druhá zasa od troch radov lavíc obsadených dvojicami detí. Pred nimi strnulo postávala žena s kriedou v prstoch. Vzbudzovala neodbytný dojem, že by ňou rada písala na tabuľu, avšak tá chýbala. Aj učiteľská katedra končila akosi v polovici a za jej odseknutým koncom bezprostredne začínala džungľa, vysielajúca s poryvmi vetra zvukové i pachové posolstvo do tejto nepravdepodobnej učebne. Ovzdušie razilo vôňou tropickej vegetácie, všade dookola čosi bzučalo, z diaľky zaznieval vreskot a nad hlavami detí prelietol veľký vták s farebným chvostom.

Žiaci sedeli meravo a s rozšírenými očami s netajeným úžasom hľadeli na more, les a skaly. Učiteľka tiež stála ticho, takže odlišne sa správala jediná osoba – ďalšia žena, stojaca vo dverách po pravici školákov. Najprv chcela voľačo povedať, keď však zbadala veličizného pavúka vznášajúceho sa povetrím priamo pred ňou, otvorila ústa dokorán a z nich sa vydral taký prenikavý a neartikulovaný zvuk, že po ňom na chvíľočku zamrela i džungľa. Nato sa žena zvrtla a rozbehla sa preč.

Udalosti onoho dňa začali zablýskaním a zahrmením o l0,03. To vedel riaditeľ úplne presne, lebo keď znenazdajky zmĺklo rádio, pozrel mimovoľne na hodinky. Sedel a pokračoval v práci, lenže štatistické výkazy zostali pre dnešok nevyplnené – prihodili sa totiž dve veci súčasne. Najprv sa rozľahol z vedľajšieho pavilónu prenikavý neartikulovaný výkrik a hneď nato zacengal telefón.

„Škola,“ ohlásil sa mrzuto. Nielen preto, že neznášal vyrušovanie z práce, ale i kvôli kriku na chodbe – nielenže neustával, ale výrazne silnel. A to všetko práve dnes, zachmúril sa, keď tu máme na inšpekcii tú Xantipu z pedagogického ústavu!

„Prosím? Čože ?“

Položil pero a zamračil sa ešte viac, načúvajúc druhým uchom zvukom za dverami.

„Ako? Či sme si v škole zriadili hutnícky kombinát? Čo... spotreba prúdu že vzrástla na mnohonásobok... ale...“

Jačanie na chodbe sa zjavne približovalo.

„Ale my sme tu nič také nezapájali. Na základnej škole? Vravím vám to celkom zodpovedne. Vylúčené! Pozrite sa, súdruh inžinier, prekontrolujte si láskavo... Čo... čo to robíte s tým oštepom? Prosím? S akým oštepom... nie, nie! To nevravím vám, to hen kolegyni!“

Tresol slúchadlom a vyskočil, pretože dvere sa predtým rozleteli a v nich sa objavila žena, zvierajúca v hrsti novučičký ľahko-atletický oštep.

„Čo to robíte, kolegynka!“ zopakoval. „Nazdával som sa, že ste na angličtine v šestke! Vari ste boli v telocvični? Stalo sa tam niečo? Úraz?!“

Mechanicky siahol k telefónu, no príchodzia zmenila jeho zámer hrozivým zamávaním oštepu. Už-už sa zdalo, že ho mieni hodiť do muža za stolom, namiesto toho však skríkla:

„V telocvični? Cha! Vy sa nazdávate, že máte dáku telocvičňu? Cha! Vy sa nazdávate, direktorko, že mám sedieť na angličtine? Cha! A kde, neprezradíte mi láskavo? Veď špeciálka nemá steny, vyučujúca nemá tabuľu a vyzerá to tam skôr na ukážku extrémne prehnaného názorného vyučovania o tropických dažďových pralesoch!“

„Kolegyňa, prosím vás, spamätajte sa! Uvarím vám kávičku! Posaďte sa a ja...“

„Nič nevarte!“ zvrieskla návštevníčka a opätovne zamávala športovým náradím. „Toto stálo pri telocvičnom kabinete a aj vám radím voľačím sa vyzbrojiť! Najlepšia by bola poľovnícka puška, nemáte potuchy, aké sú tam potvory!“

Riaditeľ sa pokúsil o chabý úsmev.

„Prosím vás, viem, že v céčke máme exempláre na pohľadanie, na každej porade ich riešime, ale také zlé to vari len nebude.“

Metodička sa obzrela a ukázala palcom za svoj chrbát, skade zneli krik a dupot.

„Že to nebude také zlé? Počujete, čo sa tam deje?“

Riaditeľ odstrčil stoličku a v okamihu bol na chodbe. S ozbrojenou návštevníčkou v pätách sa vyrútil k telocvični a špeciálnej jazykovej učebni. Nevšímajúc si opačným smerom utekajúcich žiakov dobehol k dverám triedy, kde zostal stáť ani do zeme vrastený.

„Čo... čože! A čo je toto, do anciáša?“

Trieda bola na nepoznanie. Na gumolitovej podlahe síce stáli lavice a pri dverách visela nástenka, avšak to bolo asi všetko, čo zostalo po starom. Učiteľský stôl, odseknutý nevysvetliteľným spôsobom, tam bol aspoň čiastočne, zato tabuľa, zadná stena so štátnym znakom, ako aj náprotivná s oknami sa kamsi vyparili. Riaditeľ hľadel s úžasom.

Niekoľko desiatok metrov pred ním burácalo more a o niečo bližšie sa kývali vo vetre vrcholce absolútne neznámych stromov. To, že boli absolútne neznáme, mohol ako prírodopisár odprisahať. V diaľke za chýbajúcou zadnou stenou sa vypínalo mohutné pohorie, najvyššie štíty ktorého sa strácali v oblakoch. Z porastu bujnej vegetácie sa ozýval mnohohlasný rev a škrekot. Riaditeľ dal odrazu zapravdu návštevníčke a pocítil túžbu držať

v ruke tiež aspoň oštep, lebo pár krokov za zadnými lavicami

k nim liezol šupinatý tvor, vyzerajúci na kríženca medzi papagájom a žabou, pleštil žlté oči a dychčal ani pes. Tam, kde vždy bývala telocvičňa, sa medzi triedou a vzdialeným horstvom rozkladala bažinatá krajina, plná veľkolistého lopúchovitého krovia. Medzi kríkmi sa plazilo celé stádo ďalších žabopapagájov a riaditeľ mimovoľne cúvol, pretože do nosa mu zavanul výrazný zápach bahennej hniloby.

„Tak? Čo vy na to, direktorko? Vraj angličtina? Chá!“

Metodička stála vedľa neho a v tvári sa jej zračilo chmúrne zadosťučinenie.

„Kde... kde sú deti? Kde je Zlaťa?“ spamätal sa a zdesene sa porozhliadal po ľudoprázdnej miestnosti.

„Už sú v bezpečí. Vypratal som ich z pavilónu.“

Až keď sa ozval hlas, riaditeľ si uvedomil, že po jeho boku stojí učiteľ fyziky v ošúchanom tmavomodrom plášti.

„Ty?“

Fyzikár prikývol.

„Robil som si práve v kabinete menší experiment, keď som začul krik, nuž som pribehol. Len čo som sa zorientoval, hnal som Zlaťu i mládež kadeľahšie. Musel si ich predsa stretnúť!“

Tentoraz prikývol riaditeľ, duchom však bol inde. Prvým jeho pocitom bolo uľahčenie a spadol mu balvan zo srdca, lebo si spomenul, že dnešný telocvik je na plavárni v meste. Pootočil sa – zapracoval návyk rozbehnúť sa k telefónu a volať na patričné úrady, vzápätí si však uvedomil absurdnú stránku záležitosti. Čo má vlastne hlásiť – že kamsi zmizla polovička pavilónu a namiesto žiakov korzujú okolo budovy vede načisto neznáme živočíchy? Po takomto telefonáte by celkom určite k škole dorazila najprv sanitka so silnými mužmi v bielych plášťoch!

„Čo... čo sa tu vlastne stalo?“

Riaditeľ i návštevníčka s nádejou upreli pohľady na fyzikára. Muž si v pomykove prehrnul riedke vlasy.

„Nuž... hej, isteže, bol som najbližšie, no nie som ani zamak múdrejší. Mal som voľnú hodinu, tak som si chcel overiť jeden pokus. Práve začala búrka, zablyslo sa a objavil sa ten...!

Učiteľ stuhol s otvorenými ústami.

„To bude ono!“

„Čo?“

„Ten guľový blesk!“

„Guľový blesk?“

„Ako vravím! Vletel otvoreným oblokom do kabinetu, zakrúžil a dosadol na moje prístroje!“

„Tak !“ skríkol riaditeľ. „Telefonát! Odber prúdu! Energetik!“

„Akože... aký energetik?“

„Kašli na to! Čo bolo ďalej?“

„Ďalej?“ Fyzikár pokrčil plecami. „Ďalej to pokračovalo nepríčetným vreskom zo špeciálky...“ učiteľ sa uklonil ozbrojenej žene. „Prepáčte za výraz, vážená kolegyňa, ale zásluhou vašich... takpovediac... nanajvýš kvalitných akustických schopností ste ma vytrhli z pozorovania spomínaného javu, takže som vyletel a podarilo sa mi vypratať špeciálku. Moje prístroje... moje prístroje! Pane Bože, veď ja som ich vôbec nevypojil!“

Riaditeľ si s údesom predstavil iné prístroje, merajúce odber elektriny jeho školy a vyrazil za kolegom, takže do pootvorených dverí kabinetu vdrúzili vedno.

„Tam! Vidíš? Stále je tam!“

Obaja uvideli polopriehľadnú chvejúcu sa guľu, doslova prilipnutú na zoskupení prístrojov na stole. Mihotala sa, pripomínajúc priezračný žltkavý glóbus a dvojica mužov očarene pozorovala tento zvláštny úkaz, doposiaľ stále nevysvetlený vedou.

„Plazma. Ďalšie skupenstvo hmoty,“ zašeptal fyzik. „Keby tak...“

Nedohovoril, lebo zozadu zaznel tiahly a dunivý ryk, sprevádzaný oveľa bližším ženským výkrikom. Hnaný náhlym popudom, učiteľ vytrhol zo zásuvky šnúru vedúcu k sústave prístrojov, načo sa opäť odohralo viacero vecí súčasne. Rev z divočiny doznel akoby uťal, guľa sa naposledy zachvela a s prasknutím zmizla, žena na chodbe uľahčene vykríkla, a keď sa riaditeľ zvrtol na opätku, cez dvere zaregistroval tabuľu na prednej stene jazykovej učebne. Metodička pedagogického ústavu konečne pustila z ruky oštep a až teraz sa rozhodla omdlieť.

---

„Že čo to bolo, pýtate sa? Nuž, obávam sa, že to, čo sme videli, nevysvetlí nikto.“

Sedeli v kreslách riaditeľne. Okrem nich troch tu bola aj vyučujúca angličtiny, ktorá sa už ako-tak spamätala zo šoku. Pred sebou mali šálky kávy, pred ktorou si výnimočne dopriali i niečo ostrejšieho – nikto to nemôže pokladať za porušenie predpisov po tom, čo sme si užili – pomyslel si riaditeľ. Pravda, pokiaľ by im ten niekto bol ochotný uveriť, o čom mal viac než silné pochybnosti. Znova sa zahľadel na kolegu.

„Takže nemáš nijaké vysvetlenie?“ naliehala angličtinárka.

Muž v pracovnom plášti zaváhal.

„Vysvetlenie? Nie. Jedine predstava, ak teda veľmi chcete – paralelný svet.“

„Para... čo?“

Metodička sa naklonila ponad stolík, aby lepšie počula.

„Paralelné svety, čiže svety v inej dimenzii. Sú to také teoretické a abstraktné záležitosti, že laik ich môže len hmlisto pochopiť. Skrátka a dobre, okrem nášho vraj jestvujú aj iné svety, nachádzajúce sa kdesi vedľa nás. Môžu byť naprosto odlišné od nášho, ale môžu sa mu celkom podobať, môžu byť od nás nepredstaviteľne ďaleko, ale i blízko, prakticky na dosah.“

„A ako sa do nich možno dostať?“

„Nijako! Veď hovorím, že sú to len hypotézy!“ vybuchol fyzikár, no hneď sa zarazil. „Ehm, teda hypotézy, všakáno. A čo sa mňa týka, nemám v úmysle na tom čokoľvek meniť, nemienim skončiť na psychiatrii.“

Riaditeľ prisvedčil.

„Mal som to isté na jazyku. Musíme sa držať myšlienky, že šlo o davovú sugesciu a v tomto zmysle hovoriť i s rodičmi, až sa sem nahrnú. Ale medzi nami – ako sa to mohlo prihodiť, že sme to videli ?“

Opýtaný vstal a prešiel sa k oknu a nazad.

„Predstavme si, podotýkam, čiste akademicky, určité zoskupenie bežných školských fyzikálnych prístrojov. Za normálnych okolností by sa nič nestalo, veci však skomplikoval jedinečný prírodný úkaz.“

„Guľový blesk!“

„Presne tak. Tento sám osebe fenomenálny jav sa zhodou okolností zapojil do uvedeného zoskupenia, v dôsledku čoho nastal nepredvídaný fyzikálny efekt – otvorenie priechodu do paralelného sveta. Dosah okruhu bol našťastie iba niekoľko desiatok metrov, takže v susedných pavilónoch nemali o tom ani potuchy.“

„Chceš tým naznačiť, že keď zasa rovnako zoskupíš aparatúry a vpustíš do nich guľový blesk, znova sa ti podarí utvoriť priechod do... onoho sveta?“ zvážnela angličtinárka.

Muž pokrútil hlavou.

„Čože to, zostavenie prístrojov by bolo hračkou, ale to druhé? Už som hovoril, že guľový blesk je veľmi zriedkavý. Je natoľko zriedkavý, že drvivá väčšina ľudí ho v živote vôbec neuvidí. Pravdepodobnosť opakovanej súhry náhod je preto prakticky nulová. Takže... i keď teoreticky pripustíme možnosť existencie alternatívneho sveta, ba i toho, že sa nachádzame v nepredstaviteľnej blízkosti inej dimenzie, vylučujem možnosť opakovaného otvorenia priechodu do nej.“

Návštevníčka z krajského mesta, ktorá v záverečných sekundách jediná na vlastné oči videla, čo vyliezalo z hlbín mora a s rykom sa štveralo na pevninu, riekla:

„Myslím, že to vôbec nie je škoda.“

Jozef Žarnay (1944), jeden z najvýznamnejších autorov slovenskej fantastiky do pádu komunizmu. Preslávil sa predovšetkým knihami z oblasti detskej fantastiky, ktoré okrem mimoriadneho čitateľského ohlasu priviedli k žánru aj mnohých ďalších autorov. Debutoval v roku 1969 v mládežníckom časopise Kamarát. O štyri roky neskôr mu vyšiel prvý román Tajomstvo dračej steny. Napínavé dobrodružstvá troch spolužiakov na dvoch cudzích planétach voľne pokračovali v knihe Prekliata planéta (1977). Deti sú aj hrdinami postkatastrofickej sci-fi Kolumbovia zo základne Ganymedes (1983). V roku 1991 mu vyšiel román Časolet. Na ďalší titul museli čitatelia čakať dlhých jedenásť rokov – v roku 2012 vyšla kniha Signály ľadového sveta. Poviedky publikoval v množstve periodík a antológií, po jednom texte aj v poľštine a ruštine. Ako jeden z prvých na Slovensku sa zaoberal aj históriou slovenskej fantastiky.

Na astronautickú pozorovateľňu prišiel malý počerný človiečik s vydutými perami. Živé oči mu behali po všetkých kútoch. Bolo práve po obede, dôstojníci mali chvíľu času a zakrátko vzbudil ich pozornosť rozhovor medzi kostnatým majorom Vinogradovom a neznámym chlapíkom.

„A čo ste vy vlastne?“ spytoval sa Vinogradov.

„Umelec života.“

„Hm,“ pokrútil hlavou major, „Musíte to bližšie určiť. Čím sa vlastne zamestnávate, majstre...“

„Carlini.“

„Vy ste Talian?“

„Nie, to je moje umelecké meno.“

„Dobre, tak mi vysvetlite, čo vlastne robíte. Čo patrí do vášho fachu?“

„Napríklad,“ začal horlivo vysvetľovať človiečik, „chcete sa rozísť so svojou snúbenicou, už sa vám nepáči. Je trápne jej to povedať. No treba jej to povedať, lebo klamať je nečestné. Tak čo spravíte? Prídete za mnou, ja vezmem na seba všetky nepríjemnosti. Vypočujem nárek, nadávky. Poradím, poteším...“

„Už chápem,“ zvolal major Vinogradov. „Vy ste advokát.“

„Ale nie,“ mávol rukou človiečik. „Advokát pozná len zákony, predpisy, úradný postup. Ale ja,“ buchol sa hrdo do pŕs, „ja nepoznám nič. Ja som umelec života. Odborník na duševné rany.“

„Aha,“ zvolal ktosi od druhého stola, „niečo ako lekár-psychológ.“

„Omyl,“ zahriakol ho človiečik. „Ja neliečim chorého, ale oslobodzujem zdravého od nepríjemného pohľadu na toho, komu ublížil. Preberám na seba nepríjemné chvíle a z toho žijem. To je môj odbor, moja profesia.“

„Tak dobre,“ prikývol Vinogradov. „Mal by som pre vás robotu.“

Človiečik sa vzrušene zahniezdil, oči mu ešte väčšmi zbystreli, usadil sa lepšie v kresle.

„Som samé ucho.“

„Pozrite, ja som astronaut. Konečne, keď ste sem prišli, tak ste s tým rátali.“

„Samozrejme. Letel som na vlastnú žiadosť. Chcem urobiť okružnú cestu v medziplanetárnom priestore.“

„Úloha je veľmi jednoduchá,“ Vinogradov sa významne odmlčal a napil sa malinovky. „Možno viete, prečo zriadili túto pozorovateľňu.“

„Niečo som o tom počul,“ bľabotal ,znalec života‘.

„Tak vám to zopakujem. V tejto oblasti objavili pred rokmi zvláštneho živočícha. Pokojne plával kozmickým priestorom ako ryba vo vode. Kuriozita, ale vážení ľudia tvrdili, že ho videli.“

Vinogradov sa naklonil dopredu a s ustarostenou tvárou dodal: „A teraz vám prezradím tajomstvo. Toho vesmírneho tvora sme chytili.“

Ostatní dôstojníci zdesene žmurkali, to už muselo byť silné aj pre ,umelca života‘. Ale Carlini počúval s rešpektom.

„Je to rozumná bytosť, inteligentná,“ pokračoval neochvejne Vinogradov. „Dnes sa s ním rozlúčime. Musíme ho predsa pustiť na slobodu. Ale tento posledný večer bude trápny, nevieme sa s ním dohovoriť. Vy ho musíte zabávať. Aspoň takú hodinku. To bude vaša úloha. Prijímate?“

Carlini prikývol. „S najväčšou ochotou.“

Bol to parádny výmysel. Pravdaže, nijakú vesmírnu bytosť v oblasti pozorovateľne nechytili. Keď sa Carlini odišiel preobliecť, všetci sa zhŕkli okolo Vinogradova.

„Ako to chceš urobiť?“

„Jednoducho,“ smial sa major, „Tu blízko sa zdržuje pomocná raketa Alfa. Poznám veliteľovho zástupcu Gartnera. Je to môj bývalý spolužiak. Ohromne zábavný človek. Požiadam ho, aby sa preobliekol za ,vesmírneho tvora‘ a dal sa vystreliť k nám katapultom. Bude to psina.“

Tak sa aj stalo.

Presne o pol ôsmej Gartner prišiel vo fantastickej maske. Už príchod bol impozantný. Klopal na plášť pozorovateľne a vydával zúfalé zvuky, keď sa dostal pod atmosférický tlak. Pomaly sa aklimatizoval, fučal a škrípal čeľusťami.

Posadili ho vedľa Carliniho, znalca života.

Zábava by sa bola dokonale vydarila, iba jedna vec trochu prekážala: Carlini naozaj nepoznal rozpaky. Búrlivo sa rozprával s ,vesmírnou bytosťou‘. Tľapkali sa dôverne po pleci, tľapkali sa po kolenách, búchali sa do chrbta. Hlasne sa smiali, žmurkali na seba. Vykrikovali, štrngali pohármi. Gartner, potvora, si lieval vodu za krk. Vesmírny tvor predsa nemusí vedieť, že pomarančová šťava sa pije.

Hodina prešla, akoby si bičom plesol. Vesmírny tvor sa lúčil. Carlini ho dokonca naučil, ako sa podáva ruka. Je pravda, že vesmírny tvor nemal presne ruku, ale akési choboty. (Dobre zamaskované, aby nebolo zjavné, že všetko je len atrapa z umelej hmoty.)

Rozlúčil sa, vyprevadili ho po vzdúvadlo. Vinogradov na neho ešte dôverne mrkol a vypustili ho do priestoru.

Zmizol.

Práve v tom sa ozvali signály z pomocnej rakety.

„No konečne,“ rozčuľoval sa radista, „Čo tam robíte, nechali ste ma volať celú hodinu. Nikto nesedí pri vysielačke alebo čo? Zabávate sa?“

„Trochu,“ odvetil kolega z pozorovateľne. „Čo chceš?“

„Prosíme majora Vinogradova.“

Vtedy sa ozval normálny Gartnerov hlas.

„Boris, nehnevaj sa, nemohol som ísť k vám urobiť ten žartík. Mám horúčku a vôbec sa hlúpo cítim.“

Vinogradov sa zarazil.

„Hanzi, neblázni! Tak koho ste nám vlastne poslali?“

„Nuž nikoho. Nehnevaj sa.“

„Ale niekto tu predsa bol.“

„Od nás nie,“ prekvapil sa aj Gartner.

Vinogradov zložil slúchadlo a vzrušený pribehol ku Carlinimu.

„Človeče, vy ste s ním sedeli. Celkom blízko. Musíte ho vedecky popísať. Tlmočiť všetky pozorovania. Ide o obrovskú záležitosť. Pozbierajte všetky svoje vedomosti!“

Carlini sa iba zmierlivo usmieval.

„Vážení, veď ja žiadne odborné vedomosti nemám. To je vaša vec. Ja som sa s ním len zabával. Nič iného neviem. Je to skvelá bytosť. To môžem povedať. Iné nič. Nie som vedec, ani kozmobiológ, ani astrofyzik... iba obyčajný umelec života.“

„Ale predsa,“ naliehali všetci, „povedzte o ňom niečo.“

Umelec života pokrčil plecom.

„Čo mám povedať. Sedel tu vedľa mňa a nedával najavo, že som podľa jeho názoru vedecky nemožný, absurdný zjav. Bavili sme sa a bolo nám dobre...“

„To je všetko?“

„Všetko.“

Viac z neho nemohli dostať. Celkom zúfalí referovali o tom veliteľovi ústredia.

Šedivý muž dlho mlčal, potom sa prívetivo usmial.

„Prečo ste takí nešťastní? Ten váš Carlini nepovedal málo. Vôbec nie. Ba zdá sa, že vystihol veľmi veľa.“

Zapálil si cigaru a viac o tom nechcel hovoriť.

Jozef Alexander Tallo (1924-1979), spisovateľ a dramaturg Slovenskej filmovej tvorby, autor viacerých poviedkových zbierok, románov a scenárov pre mládež aj pre dospelých, so širokým žánrovým záberom od vedeckej fantastiky, cez detektívku až po historickú literatúru. Do dejín slovenskej sci-fi sa zapísal románom zo vzdialenej budúcnosti Zelená planéta Zem (1960) a prvou slovenskou zbierkou vedecko-fantastických poviedok Vlasy Bereniky (1961). Pomedzi riadky obťažkané pátosom a hrdinským obetovaním človeka v mene povinnosti necháva preblesknúť iskry humoru a sebaparódie, aby sa, ako v nami vybranej poviedke Umelec života, ľudstvo pri dobývaní neľútostného vesmíru nebralo príliš vážne.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

PREDSLOV

Jozef Žarnay - HODINA ANGLIČTINY

Jozef Tallo - UMELEC ŽIVOTA