Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

K. A. Tucker: Deset malých nadechnutí

Vydání první

Copyright © 2012 by K. A. Tucker

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1920. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ten Tiny Breaths vydaného nakladatelstvím

Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., USA v roce 2013

Český překlad © 2015 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce © 2015 Karri Klawiter

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0088-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0089-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

K. A. Tucker

DESET MALÝCH NADECHNUTÍ

Ukážka z elektronickej knihy

Lie a Sadii

Ať vás vaši andělé navždy ochraňují

Paulovi

Za tvou ustavičnou podporu

Heather Selfové

Všechna fialová a zelená peříčka světa

PROLOG

„Jenom dýchej,“ říkávala máma. „Deset malých nadechnutí… Drž je. Vnímej je. Miluj je.“ Pokaždé, když jsem vřískala a dupala vzteky nebo když jsem si zoufalstvím div nevybrečela oči nebo když jsem zelenala strachy, klidně mi recitovala pokaždé ta samá slova. Pokaždé bez výjimky. Přesně ta samá. Klidně mohla mít tu zatracenou mantru vytetovanou na čele. „To nedává smysl!“ ječela jsem. Nikdy jsem to nechápala. Co sakra dokáže jedno maličké nadechnutí? Proč se nenadechnout zhluboka? Proč zrovna desetkrát? Proč ne třikrát nebo pětkrát nebo dvacetkrát? Řvala jsem a ona se jen mírně usmívala, jak to uměla. Tehdy jsem to nechápala.

Teď už to chápu.

Stadium jedna

PŘÍJEMNÁ OTUPĚLOST

JEDNA

Tiché syčení… Srdce mi buší až v uších. Nic víc neslyším. Ústa se mi určitě pohybují, volají jejich jména… Mami? … Tati? ... Ale neslyším vlastní hlas. Co hůř, neslyším ani ty jejich. Obrátím se napravo, uvidím siluetu Jenny, její končetiny však působí nemotorně a nepřirozeně a je přimáčknutá na mě. Dveře auta na její straně jsou blíž, než by měly být. Jenny? – řeknu, tím jsem si jistá. Neodpovídá. Obrátím se nalevo a vidím jen tmu. Takovou tmu, že nevidím Billyho, ovšem vím, že tam je, protože cítím jeho ruku. Je velká a silná a drží mou dlaň. Ale nehýbe se… Snažím se ji stisknout, jenže nedokážu přimět svaly, aby se napjaly. Nemůžu dělat nic, jen obracet hlavu a poslouchat, jak mi srdce buší jako kovářské kladivo v hrudi, a připadá mi, že to trvá věčnost.

Slabá světla… Hlasy…

Vidím je. Slyším je. Jsou všude kolem, blíží se. Otevřu ústa, abych vykřikla, ale nemůžu najít energii. Hlasy sílí, světla taky. Sípavé zajíknutí mi zježí vlasy. Jako když umírající zápasí o poslední nadechnutí.

Slyším hlasité lup, lup, lup, jako když někdo rozsvěcí jevištní reflektory; světlo najednou proudí ze všech stran, ozařuje auto s oslepující intenzitou.

Rozbité přední okno.

Zohýbané plechy.

Tmavé šmouhy.

Kaluže tekutiny.

Krev. Všude.

Najednou to všechno zmizí a já padám pozadu, narážím na studenou vodu, klesám hlouběji do tmy, nabírám rychlost, jak mě celou polyká tíha oceánu. Otevřu ústa a lapám po vzduchu. Naráz mám plné plíce studené vody, plní mě uvnitř. Tlak v hrudi je nesnesitelný. Každou chvíli exploduje. Nemohu dýchat… nemohu dýchat. Malá nadechnutí, slyším mámin pokyn, ale nedokážu to. Nezmůžu se ani na jedno. Po celém těle se třesu… třesu… třesu…

„Probuďte se, má milá.“

Oči se mi prudce otevřou a zaznamenají vybledlou opěrku pod hlavu, kterou mám před sebou. Chvilku mi trvá, než se zorientuju, než zklidním své bušící srdce.

„Docela divoce jste lapala po vzduchu,“ říká hlas.

Otočím se a zjistím, že na mě civí nějaká paní, obavu v hluboce vrásčitém obličeji, na rameni mám její pokroucené staré prsty. Tělo se mi smrští do klubíčka dřív, než stihnu zabránit reflexivní reakci na její dotek.

S vlídným úsměvem odtáhne ruku. „Promiňte, má milá. Jen mě napadlo, že byste se měla probudit.“

Polknu a podaří se mi zasípat: „Děkuju.“

Kývne a odsune se na své sedadlo v autobuse. „To ale musel být hodně ošklivý sen.“

„Jo,“ odpovím a zase se mi vrací můj obvyklý klidný, prázdný hlas. „Už se nemůžu dočkat, až se probudím.“

„Už jsme tady.“ Mírně zatřesu Livii ramenem. Zabručí a přitulí se hlavou k oknu. Nevím, jak dokáže takhle spát, ale podařilo se jí to, tiše pochrupuje už šest hodin. Po bradě se jí klikatí čárka šupinatých zaschlých slin. Superkráska. „Livie,“ zavolám znovu, nedůtklivě kousavým tónem. Musím z téhle piksly ven. Hned.

Odpoví mi neohrabané máchnutí rukou a trucovité „neotravuj, spím“.

„Olivie Clearyová!“ štěknu, zatímco cestující štrachají v přihrádkách nad sedadly a sbírají si své věci. „Dělej. Musím odtud vypadnout, než se zvencnu!“ Neutrhuju se naschvál, ale nemůžu si pomoct. Není mi dobře v uzavřených prostorech. Po dvaadvaceti hodinách v tomhle zatraceném autobuse mě láká představa, že zatáhnu za nouzovou kličku a vyskočím oknem.

Konečně jí dojde, co říkám. Livie tetelivě otevře víčka a rozespalé modré oči se zpod nich krátce zadívají na autobusový terminál v Miami. „Dojely jsme?“ zeptá se a přitom zívá, posadí se zpříma, aby se protáhla, a rozhlíží se po okolí. „Jé, koukej! Palma!“

Už stojím v uličce, připravuju naše batůžky. „Jejda, palmy! Dělej, jdeme. Pokud nechceš strávit další den na zpáteční cestě do Michiganu.“ To ji rozhýbe.

Než vystoupíme z autobusu, řidič už vyložil zavazadla z prostoru nad podvozkem. Hned zpozoruju naše stejné, ostře růžové kufry. Naše životy a všechen náš majetek se zredukovaly do jednoho kufru pro každou. Víc jsme toho nestihly poskládat, jak jsme honem honem prchaly z domu strýčka Raymonda a tety Darly. To nevadí, říkám si, obejmu sestru kolem ramen a přitisknu ji k sobě. Máme jedna druhou. Na ničem jiném nezáleží.

„To je pekelný horko!“ zvolá Livie a já právě v té chvíli ucítím, jak mi po zádech stéká pramínek potu. Je dopoledne a slunce už na nás z oblohy praží jako ohnivá koule. Úplně jiné než podzimní mrazíky, které jsme zanechaly v Grand Rapids. Stáhne si červenou mikinu s kapucí, čímž si vyslouží sborové hvízdání ze skupiny kluků na skateboardech.

„Už balíš kluky, Livie?“ škádlím ji.

Tváře jí zrůžoví a honem se schovává za betonový pilíř, částečně z dohledu.

„Uvědomuješ si, že nejsi chameleon, viď? Jé! Ten v červeném tričku už sem jde.“ Vyčkávavě natáhnu krk směrem ke skupině.

Livie na vteřinu vytřeští oči hrůzou, než pochopí, že si dělám jenom legraci. „Sklapni, Kacey!“ zasyčí a pleskne mě po rameni. Livie nesnese pocit, že se na ni upírá pozornost nějakého kluka, a to, jaká se z ní během posledního roku stala kočka, tomu nijak nepomohlo.

Ušklíbnu se a sleduju, jak zápolí se svetrem. Nemá vůbec zdání, jak je nádherná, a mně to vůbec nevadí, pokud ji budu mít na starosti. „Setrvej v nevědomosti, Livie. Budu mít o moc snazší život, jestli zůstaneš tupá ještě, řekněme, pět let.“

Obrátí oči v sloup. „Tak jo, slečno modelko.“

„Ha!“ Po pravdě řečeno, část pozornosti těch blbečků patrně směřuje ke mně. Po dvou letech intenzivního kickboxu mám tělo tvrdé jako kámen. Dohromady s mými tmavě kaštanovými vlasy a vlhce modrýma očima to ke mně přitahuje tuny nežádoucí pozornosti.

Livie je moje patnáctiletá verze. Tytéž světle modré oči, stejný úzký nos, stejná bledá irská pleť. Je tu jen jeden velký rozdíl, a to je barva našich vlasů. Kdybyste nám zabalily hlavy do ručníků, řekli byste, že jsme dvojčata. Ona zdědila leskle černou barvu po mamince. Taky je o pět centimetrů vyšší než já, i když jsem o pět let starší.

Jo, kdo se na nás podívá, pozná, že jsme sestry, i kdyby měl jen půlku mozku. Ale tím naše podobnost končí. Livie je anděl. Rozplývá se v slzách, když nějaké dítě pláče; omluví se, když do ní někdo vrazí; dobrovolně vypomáhá v dobročinných vyvařovnách a knihovnách. Omlouvá kdekoho, kdo udělá nějakou pitomost. Kdyby byla dost stará, aby mohla řídit, dupala by na brzdu kvůli každému cvrčkovi. Já… já nejsem Livie. Dřív jsem se jí možná podobala víc, ale teď už ne. Jsem hrozivé bouřkové mračno a ona je slunce, které jím proráží.

„Kacey!“ Otočím se a spatřím Livii, jak drží dokořán otevřené dveře taxíku, obočí zdvižené.

Nepřipadá v úvahu, že by se nám taxík vešel do napjatého rozpočtu. „Lov potravin v kontejnerech na odpadky prý už není taková zábava, jako bývával.“

Zabouchne dveře taxíku, zkřiví obličej. „Tak tedy zase autobus.“ Podrážděně škubne kufrem přes obrubník.

„Vážně? Jsme v Miami pět minut a ty už zase začínáš? To, co mám v peněžence, nám musí vydržet přes neděli.“ Nastavím jí peněženku, aby se podívala.

Začervená se. „Promiň, Kace. Máš pravdu. Jsem jen rozhozená.“

Vzdychnu a okamžitě se cítím provinile, že na ni štěkám. Livie je dobrák. Jasně, hašteříme se, ale vždycky za to můžu já a vím to. Livie je hodná holka. Vždycky byla hodná. Poslušná, vyrovnaná. Máma a táta jí nikdy nic nemuseli říkat dvakrát. Když umřeli a mámina sestra nás vzala k sobě, Livie se div nepřetrhla, aby byla ještě hodnější. Já se ubírala opačným směrem. Prudce.

„Tak jdeme, tudy.“ Zavěsím se do ní a těsně ji k sobě přimáčknu, zatímco rozbaluju kus papíru s adresou. Vydáme se k informačnímu pultu autobusového nádraží. Po dlouhém a vysilujícím rozhovoru s obstarožním pánem za skleněnou přepážkou – včetně pantomimy a kreslení tužkou na plán města, kde nám zakroužkuje trojí přestupování – už jsme v městském autobuse a já doufám, že nemíříme na Aljašku.

Jsem ráda, že zase sedím, protože jsem strašně unavená. Až na to dvacetiminutové zdřímnutí v dálkovém autobuse jsem šestatřicet hodin nespala. Radši bych jela mlčky, ale Liviiny neklidné ruce v klíně tuhle myšlenku rychle potlačí. „Copak je, Livie?“

Zaváhá, svraští obočí.

„Livie…“

„Myslíš, že teta Darla zavolala policajty?“

Stisknu jí koleno. „Neboj se. Dobře to dopadne. Nenajdou nás, a kdyby našli, policajti si poslechnou, co se stalo.“

„Ale on nic neudělal, Kace. Nejspíš byl tak opilý, že nevěděl, který pokoj je jeho.“

Zamračím se na ni. „Nic neudělal? Zapomnělas na tu hnusnou stařeckou erekci, co tě s ní dloubal do stehna?“

Livie sevře rty, jako by se jí chtělo zvracet.

„Nic neudělal, protože jsi odtamtud vystřelila do mého pokoje. Opovaž se toho sráče obhajovat.“ Viděla jsem, jak strýček Raymond po Livii pokukuje, když během posledního roku dospívala. Milá, nevinná Livie. Já bych mu urvala koule, kdyby jen vkročil do mého pokoje, a on to věděl. Ale Livie…

„No, jen doufám, že si pro nás nepřijedou a neodvezou nás zpátky.“

Zavrtím hlavou. „To se nestane. Teď jsem tvůj opatrovník já a já na nějaké pitomé právnické papíry kašlu. Nehneš se ode mě. Kromě toho teta Darla nenávidí Miami, pamatuješ?“ „Nenávidí“ zdaleka nevystihuje skutečnost. Teta Darla je fanatická křesťanka, která tráví veškerý volný čas modlitbami a péčí o to, aby se všichni ostatní také modlili nebo aspoň věděli, že by se měli modlit, aby se vyhnuli peklu, syfilidě a neplánovanému otěhotnění. Je si jistá, že velká města jsou živnou půdou pro veškeré zlo světa. Nepřijela by do Miami ani za nic, leda že by tu uspořádal kongres Pán Ježíš osobně.

Livie přikývne, pak ztlumí hlas a zašeptá: „Myslíš, že strýček Raymond uhádl, co se stalo? Z toho by mohl být opravdový malér.“

Pokrčím rameny. „Záleží ti na tom?“ Napůl lituju, že jsem neignorovala Liviiny prosby a nezavolala policajty kvůli „návštěvě“ strýčka Raymonda v jejím pokoji. Jenže Livie nestála o policejní hlášení a právníky a sociálku, a toho bychom si určitě užily vrchovatě. Možná dokonce i místního zpravodajství. Po tom netoužila ani jedna z nás. Toho jsme dost zažily po nehodě. Kdo ví, co by s Livií udělali, když je nezletilá. Patrně by ji strčili někam do pěstounské rodiny. Mně by ji nedali. Příliš mnoho odborných posudků mě označilo za „nevyrovnanou“, než aby mi svěřili něčí život.

Takže jsme s Livií uzavřely dohodu. Neudám ho, jestliže se mnou Livie uteče. Včerejší noc byla k útěku jako stvořená. Teta Darla byla na nějakém celonočním náboženském shromáždění, tak jsem rozmačkala tři prášky na spaní a nasypala jsem je strýčkovi Raymondovi do piva po večeři. Nemůžu uvěřit, že ten idiot přijal sklenici, kterou jsem mu nalila a se sladkým úsměvem podávala. Za poslední dva roky jsem na něj nepromluvila ani deset slov, od chvíle, kdy jsem zjistila, že prohrál naše dědictví v blackjacku. V sedm hodin už ležel na gauči a chrápal, takže jsme měly dost času popadnout kufry, vybrat mu peněženku a tetě Darle tajnou pokladničku pod dřezem a naskočit do nočního autobusu. To, že jsme ho uspaly a ukradly jim peníze, bylo možná přes čáru. Ale na druhé straně, ze strýčka Raymonda se neměl stát hnusný pedofil.

„Jedna-dva-čtyři,“ přečetla jsem nahlas číslo na domě. „Tady je to.“ Tohle je skutečnost. Stojíme vedle sebe na chodníku před svým novým domovem – dvoupatrovým bytovým domem na Jackson Drive s bíle omítnutými zdmi a malými okny. Je to hezká budova, působí jako domek na pláži, i když jsme od ní vzdálené půl hodiny cesty. Ale když se zhluboka nadechnu, skoro se mi daří zachytit závan opalovacího krému a mořských řas.

Livie si prohrábne rukou neposlušné tmavé vlasy. „Kdeže jsi to bydlení našla?“

„Www.zoufalehledambyt.com,“ zažertuju. Poté co Livie tehdy v noci v slzách vrazila do mého pokoje, pochopila jsem, že musíme z Grand Rapids pryč. Jedno internetové vyhledávání stíhalo druhé a zanedlouho už jsem si vyměňovala e-maily s domácím; nabídla jsem mu nájem na půl roku v hotovosti. Dva roky nalévání předraženého kafe ve Starbucks byly fuč.

Ale stojí to za to, do poslední kapky.

Vystoupáme po schodech a přistoupíme ke klenuté brance. Zblízka už vidím praskliny a skvrny na venkovních zdech. „Ten obrázek u inzerátu vypadal skvěle,“ prohodím se stínem ostražitosti; uchopím kliku branky, stisknu ji a shledám, že je zamčeno. „Dobré zabezpečení.“

„Tady.“ Livie stiskne prasklé kulaté tlačítko zvonku na pravé straně. Nevydá ani hlásku a já jsem si jistá, že je zvonek rozbitý. Potlačím zívnutí a čekáme, až půjde někdo dovnitř nebo ven.

Za tři minuty už si přikládám ruce k ústům a chystám se zařvat jméno domácího, když uslyším, jak se po betonu šoupou něčí boty. Objeví se muž středního věku v pomačkaném oblečení a se zanedbaným obličejem. Každé oko má jiné, temeno skoro lysé a přísahala bych, že má jedno ucho větší než druhé. Připomíná mi postavu Slotha z toho starého filmu z osmdesátých let, Rošťáci, na který nás tatínek přiměl koukat. Klasika, říkával táta.

Sloth se poškrábe na vystrčeném pupku a neříká nic. Vsadím se, že je stejně inteligentní jako jeho filmové dvojče.

„Ahoj, já jsem Kacey Clearyová,“ představím se. „Hledáme Harryho Tannera. Jsme nové nájemnice.“ Jeho mazaný pohled na mně krátce spočine, měří si mě. V duchu se chválím, že mám na sobě džíny, zakrývající rozměrné tetování na stehně, pro případ, že by se on opovážil mě posuzovat. Pak sjede očima k Livii, kde spočine zrakem na můj vkus až moc dlouho.

„Vy jste sestry, holky?“

„To jste poznal podle toho, že máme stejné kufry?“ odpovím dřív, než se stihnu zarazit. Vlez nejdřív do té brány a teprve pak jim ukaž, jak umíš být vtipná, Kace.

Naštěstí se koutky Slothových úst zvednou. „Říkejte mi Tannere. Tudy.“

Livie a já si vyměníme zděšený pohled. Sloth je náš nový domácí? S hlasitým rachotem a vrzáním nás vede skrz branku. Skoro až dodatečně se otočí a podá mi ruku.

Ztuhnu při pohledu na ty masité prsty, ale nedotknu se jich.

Livie se ke mně šikovně přitočí a popadne s úsměvem jeho ruku a já o pár kroků ucouvnu, aby nikdo nepodlehl bludu, že bych měla někdy s rukou tohohle chlapa něco společného. Vůbec s ničí rukou. Livie mě umí skvěle zachraňovat.

Pokud si toho Tanner všimne, nechá si to pro sebe a vede nás přes dvorek s uprášenými keři a dehydrovanými rostlinami kolem zrezivělých japonských kamínek hibači. „Tohle tady je společný.“ Ledabyle mávne rukou. „Kdybyste chtěly grilovat, opalovat se, relaxovat, co já vím, tak tady.“ Postřehnu čtvrtmetrové bodláčí a zvadlé květiny podél okrajů a v duchu se ptám, kolika lidem asi připadá tenhle prostor vhodný k relaxaci. Mohlo by to tu být hezké, kdyby se o to někdo staral.

„To je snad úplněk, nebo co,“ mumlá Tanner, když se za ním vlečeme směrem k řadě tmavě rudých dveří. Vedle každých je okénko a všechna tři podlaží vypadají stejně.

„Jo? Proč?“

„Už jste druhej byt, co jsem za poslední tejden pronajal přes e-mail. Stejná situace – zoufale hledá bydlení, nechce čekat, zaplatí hotově. Zvláštní. Nejspíš má každej před čím utíkat.“

No. Co já na to? Možná že Tanner je chytřejší než jeho filmové dvojče.

„Tenhle tady přijel akorát dneska ráno.“ Ukáže tlustým palcem na dveře bytu 1D a pak nás vede k sousednímu bytu, označenému zlatým 1C na dveřích. Obrovský svazek klíčů mu cinká, jak hledá ten správný. „Teď vám povím, co říkám všem svejm nájemníkům. Mám jen jedno pravidlo, ale to platí. Dodržujte klid! Žádný divoký mejdany s drogama a orgiema…“

„Pardon, můžete to konkretizovat – co se ve státě Florida označuje jako orgie? Švédská trojka se smí? A co když je u toho orál, protože víte…“

Tanner se na mě zamračí a Livie mě prudce dloubne mezi lopatky. Domácí si odkašle a pokračuje, jako bych vůbec nepromluvila. „Žádný násilí, domácí ani jiný. Takový blbosti netrpím a vykopnu vás dřív, než to stihnete zapřít. Jasný?“

Přikývnu a kousnu se do jazyka, abych potlačila nutkání zanotovat znělku televizního pořadu Family Feud. Tanner otevře dveře.

„Sám jsem to uklidil a vymaloval. Není to nový, ale mohlo by vám to vyhovovat.“

Byt je malý a skrovně zařízený, vzadu je kuchyňský kout s linkou a zeleno-bílými dlaždicemi. Bílé stěny ještě dávají vyniknout příšerné pohovce s hnědo-fialovo-oranžovými květy. Laciný tmavozelený koberec a slabý pach naftalínu pěkně doplňují styl bílé chudiny ze sedmdesátých let. Nejzajímavější je, že se to vůbec nepodobá fotce v inzerátu. Překvapení, překvapení.

Tanner se poškrábe na prošedivělém zátylku. „Nic moc, já vím. Tamhle jsou dvě ložnice a mezi nima koupelna. Vloni jsem dal novej záchod, tak…“ Jeho šišatý pohled sklouzne ke mně. „Jestli je to všecko…“

Chce své peníze. S nuceným úsměvem sáhnu do vnější kapsy batůžku a vysunu z ní tlustou obálku. Livie se vypraví dál do bytu, zatímco mu platím. Tanner se za ní dívá, kouše se do rtu, jako by chtěl něco říct. „Je kapánek mladá na to, aby běhala po světě sama. Vědí vaši rodiče, že tu vy dvě jste?“

„Naši rodiče zemřeli.“ Vyzní to tak drsně, jak jsem měla v úmyslu, a zapůsobí to. Starej se sakra o svý, Tannere.

Zpopelaví v obličeji. „Jo, hm, to mě mrzí.“ Celé tři vteřiny zůstaneme rozpačitě stát. Založím si paže a zastrčím dlaně do podpaždí, aby bylo jasné, že nemám v úmyslu nikomu potřásat rukama. Když se otočí na patě a zamíří ke dveřím, trochu si vydechnu. On se už taky nemůže dočkat, až bude ode mě co nejdál. Přes rameno zahuláká: „Prádelna je ve sklepě. Uklízím tam jednou tejdně a očekávám, že všichni nájemníci pomůžou tím, že tam budou udržovat pořádek. Kdybyste něco potřebovaly, jsem ve 3F.“ Zmizí a klíč nechá trčet v zámku.

Najdu Livii, jak prozkoumává lékárničku v koupelně, projektované zřejmě pro hobity. Pokusím se vstoupit, ale obě se tam nevejdeme. „Nový záchod. Stará, odporná sprcha,“ mumlám a přejíždím nohou po uvolněných a popraskaných dlaždicích na podlaze.

„Já si vezmu tenhle pokoj,“ navrhne Livie a provlékne se kolem mě do ložnice napravo. Je prázdná, až na prádelník a úzkou postel s broskvově zbarveným háčkovaným přehozem. Na jediném okně, směřujícím z budovy do ulice, jsou černé mříže.

„Určitě? Je malý.“ Ani nemusím vidět ten druhý pokoj, abych poznala, že tenhle je z obou menší. Taková je Livie. Nesobecká.

„Jo. To nevadí. Mám ráda malé prostory.“ Zazubí se. Snaží se o pozitivní přístup, to poznám.

„No, až budeme pořádat ty celonoční mejdany, nevejdou se ti sem víc než tři chlapi najednou. Uvědomuješ si to?“

Livie po mně hodí polštář. „Náramná legrace.“

Moje ložnice je stejná, až na to, že je o trochu větší a je v ní dvojité lůžko s odpornou zelenou pletenou přikrývkou. Vzdychnu, nos nakrčený zklamáním. „Promiň, Livie. Vůbec se to tady nepodobá tomu inzerátu. Čert vem Tannera a jeho klamavou reklamu.“ Nakloním hlavu ke straně. „Jestlipak bychom ho nemohly žalovat?“

Livie se ušklíbne. „Není to tak zlé, Kace.“

„To říkáš teď, ale až budeme bojovat o život se šváby…“

„Ty? Bojovat? Tomu říkám šok.“

Zasměju se. Už jen málo věcí mě rozesměje. Jednou z nich je Livie, když se pokouší o sarkasmus. Když se snaží působit drsně a světácky, vždycky jí z toho vyjde něco na způsob těch rozhlasových zprávařů, kteří dramaticky popisují nějakou trapnou vraždičku.

„Je to tady na pytel, Livie. Přiznej to. Ale už jsme tady a momentálně si nic lepšího nemůžeme dovolit. V Miami je zrůdně draho.“

Její ruka vklouzne do mé a já ji stisknu. Téhle jediné se zvládnu dotknout. Tahle jediná nepůsobí mrtvě. Někdy mám problém ji pustit. „Je to perfektní, Kace. Jen trochu malé a naftalínové a zelené, ale nejsme zas tak daleko od pláže! To jsme přece chtěly, ne?“ Livie protáhne ruce nad hlavu a zasténá. „Tak co teď?“

„No, pro začátek tě ještě dnes odpoledne zapíšeme na střední školu, aby se ten tvůj velemozek nescvrknul.“ Otevřu kufr a začnu vybalovat. „Koneckonců, až vyděláš bazilion dolarů a najdeš lék na rakovinu, budeš mi muset posílat prachy.“ Prohrabuju se v oblečení. „Já se musím zapsat do nějakého fitka. Pak půjdu zjistit, kolik lančmítu a kukuřice v konzervách dokážu vydělat v potu tváře tělem.“ Livie potřásá hlavou. Někdy neumí ocenit můj smysl pro humor. Někdy mám dojem, že uvažuje, jestli to nemyslím vážně. Shýbnu se a strhnu přehoz z postele. „A rozhodně to tady musím celé vygruntovat.“

Domovní prádelna pod naším bytem není žádný zázrak. Panely zářivek vrhají nelichotivé světlo na vybledlou světle modrou betonovou podlahu. Květinové vůni se nedaří zamaskovat pach plísně. Spotřebiče jsou nejmíň patnáct let staré a našemu oblečení pravděpodobně spíš uškodí, než prospějí. Ale nikde není vidět jediná pavučinka ani chuchvalec prachu.

Nastrkám všechna naše prostěradla a přikrývky do dvou praček, přičemž nadávám světu, že nás nutí spát v lůžkovinách z druhé ruky. Z první výplaty koupím nové lůžkoviny, slibuju si. Nasypu do zásobníků směs pracího prášku a dezinfekce, nastavím teplotu vody na nejvyšší stupeň a lituju, že chybí označení „uvařit veškeré živé organismy“. To by mi pak bylo o maličko líp.

Pračky vyžadují šest čtvrťáků za každou náplň. Vadí mi placené prádelny. Předtím jsme s Livií oslovovaly v obchodním centru cizí lidi s požadavkem, aby nám vyměnili naše pěťáky a desetníky. Mám jich zrovna akorát, zjišťuju, když začínám strkat mince do příslušných otvorů.

„Je tu nějaká volná pračka?“ ozve se hluboký mužský hlas přímo za mnou a překvapí mě, až vyjeknu a vyhodím poslední tři čtvrťáky do vzduchu. Naštěstí mám kočičí reflexy a dvě z mincí chytnu ještě ve vzduchu. Nespouštím bulvy z té třetí, která dopadne na zem a kutálí se k pračce. Padnu na všechny čtyři a skočím po ní.

Jenže jsem moc pomalá.

„Krucinál!“ Tváří dolehnu na studenou dlažbu, jak nakukuju pod spotřebič a pátrám po záblesku stříbra. Prsty se mi pod pračku jen taktak vejdou…

„To bych na vašem místě nedělal.“

„Ale jděte?“ Už jsem naštvaná. Kdo jiný než psychouš nebo násilník se takhle plíží k ženské v podzemní prádelně? A to on možná je. Možná bych se teď měla chvět strachy. Ale nechvěju se. Není snadné mě vyděsit a upřímně řečeno, momentálně jsem tak zatraceně naštvaná, že mi na nic jiného nezbývá prostor. Jen ať si mě zkusí napadnout. Dočká se životního šoku. „Proč?“ cedím skrz zaťaté zuby a snažím se zůstat klidná. Dodržujte klid, varoval nás Tanner. Nepochybně ze mě něco vycítil.

„Protože jsme v chladné, vlhké podzemní prádelně v Miami. Na takových místech se schovává strašidelný osminohý hmyz a věci, co se plazí a svíjejí.“

Zarazím se a bojuju s třasem, který mi proběhne celým tělem; představuju si, jak vytahuju zpod pračky ruku se čtvrťákem a hadem jakožto prémií. Jen málo věcí mě umí vyděsit. Korálková očka a svíjivé tělo je jedna z nich. „Zvláštní, slyšela jsem, že na takových místech číhají i strašidelní dvounožci. Říká se jim úchylové. Morová rána, dalo by se říct.“ Jak se hluboko předkláním v mrňavých černých šortkách, určitě má zrovna teď pěkný výhled na můj zadek. Jen do toho, úchyle. Užij si to, protože nic víc nedostaneš. A jestli se mě jen dotkneš, majznu tě přes čéšky.

Odpoví mi hrdelním smíchem. „Pěkně řečeno. Co kdybyste se zvedla?“ Vlasy na šíji se mi při jeho slovech zježí. V jeho tónu je něco výrazně sexuálního. Uslyším zacinkání kovu a chlápek dodá: „Tenhle úchyl má čtvrťák navíc.“

„No, to jste tedy můj oblíbený druh…“ začnu říkat a sáhnu po horní desce spotřebiče, jak vstávám, abych se s tím hajzlem střetla tváří v tvář. Samozřejmě zrovna tam stojí otevřená láhev pracího prostředku. Samozřejmě ji rukou smetu. Samozřejmě se rozcákne po celé pračce a po podlaze.

„Krucinál!“ zakleju, znova padnu na kolena a sleduju, jak se všude rozlévá zelené lepkavé mýdlo. „Tanner mě vyhodí.“

Úchyl poklesne hlasem. „Co dostanu, abych o tom pomlčel?“ Kroky se blíží.

Instinktivně přizpůsobím postoj tak, abych mu mohla kopem vykloubit koleno, takže se v bolestech zhroutí na zem, přesně jak jsem se to naučila při tréninku. V páteři mi mravenčí, když na podlaze přede mnou přistane bílé prostěradlo. Naberu dech a trpělivě čekám, zatímco úchyl mě mine z levé strany a dřepne si.

Vzduch mi vyjde z plic naráz a já zůstanu civět na hluboké dolíčky v tvářích a ty nejmodřejší oči, co jsem kdy viděla – kobaltové kroužky přecházející u zorniček do bledě modra. Zamžourám. Nejsou v nich tyrkysové skvrnky? Ano! Panebože! Modrá podlaha, zrezivělé staré spotřebiče, stěny, všechno kolem mě mizí pod tíhou jeho pohledu, jak ze mě svléká ochranný plášť hubaté mrchy, strhává mi ho z těla, a já jsem během několika vteřin nahá a bezbranná.

„Můžeme to vytřít tímhle. Stejně jsem potřeboval prací prášek,“ řekne s pobaveným klukovským úsměvem, přičemž prostěradlem vytírá rozlitou tekutinu.

„Počkejte, to nemusíte…“ Hlas mi utichne do ztracena, z jeho slabosti je mi nanic. Najednou cítím všemožné výčitky, že jsem ho zaškatulkovala mezi úchyly. To nemůže být úchyl. Na to je moc krásný a moc milý. Já blbec házím kolem sebe čtvrťáky a on teď stírá můj prací prostředek z téhle špinavé podlahy vlastním prostěradlem, aby mi pomohl!

Jako bych nedokázala zformulovat slova. Nejde to, dokud civím na jeho vyrýsovaná předloktí a cítím, jak se mi v podbřišku vlní žár. Má na sobě propínací košili s vyhrnutými rukávy, u krku rozepnutou a odhalující počátky zabijáckého trupu.

„Zaujalo vás něco?“ zeptá se a jeho škádlení mě přinutí okamžitě se vrátit pohledem k jeho úšklebku. Krev se mi hrne do tváří. Čert vem toho chlapa! Jako by se každou větou, kterou vypustí z pusy, rázem měnil z dobrotivého Samaritána v hříšného pokušitele. Co hůř, přistihl mě, jak pozoruju jeho tělo. Já! Pozoruju! Den co den se v tělocvičně pohybuju v blízkosti prvotřídních těl, a ani to se mnou nehne. Vůči tomu jeho však nějak nejsem imunní.

„Zrovna jsem se přistěhoval. 1D. Jmenuju se Trent.“ Vzhlédne ke mně zpod nemožně dlouhých řas, kudrnaté zlatohnědé vlasy mu krásně rámují obličej.

„Kacey,“ vypravím ze sebe. Tak tenhle chlápek je nový nájemník; náš soused. Bydlí hned za zdí našeho obýváku! Ty jo!

„Kacey,“ opakuje. Líbí se mi tvar jeho rtů, když vyslovuje moje jméno. Upoutá tím mou pozornost, zírám na ta ústa, na jeho dokonale rovné, bílé zuby, až mám pocit, že mi obličej pukne třetí vlnou žáru. Krucinál! Kacey Clearyová se přece kvůli nikomu nečervená!

„Potřásl bych ti rukou, Kacey, ale…“ pronese Trent se škádlivým úsměvem a ukáže dlaně umazané od pracího prostředku.

Tak. A je to. Představa doteku těch rukou mi vlepí facku, zažene to dočasné omámení, postrčí mě zpátky k realitě.

Už zase jsem schopná uvažovat rozumně. S hlubokým nádechem se pracně snažím reaktivovat své ochranné štíty, vytvořit bariéru proti tomuhle božskému stvoření, ukončit veškeré reakce těla. Je to tak o moc snazší. A o nic víc nejde, Kacey. Reakce. Divná, netypická reakce na chlapa. Na neuvěřitelně sexy chlapa, ale nakonec nejde o nic, s čím by sis měla začínat.

„Díky za čtvrťák,“ řeknu chladně, vstanu a strčím minci do štěrbiny. Pustím pračku.

„To je to nejmenší, co jsem mohl udělat, když jsem tě tak vyděsil.“ Už stojí a strká povlečení do pračky vedle mě. „Kdyby Tanner něco říkal, řeknu mu, že jsem to udělal já. Stejně je to částečně moje vina.“

„Částečně?“

Uchechtne se a zavrtí hlavou. Stojíme teď těsně vedle sebe, tak těsně, až se skoro dotýkáme rameny. Moc těsně.

Couvnu o pár kroků, abych si vytvořila prostor, ale nakonec mu zírám na záda a obdivuju, jak se mu modře kostkovaná košile napíná přes široká ramena, jak mu tmavomodré džíny dokonale obepínají zadek.

Nechá práce a ohlédne se, planoucí oči mě zasáhnou pohledem, který ve mně budí touhu udělat něco pro něj, jemu, s ním. Nestydatě si mě prohlédne od hlavy k patě. Tenhle kluk je samý protiklad. Jednu chvíli milý, vzápětí drzý. Samé k zešílení sexy protiklady.

V hlavě se mi rozezní varovná siréna. Slíbila jsem Livii, že náhodné vztahy na jednu noc skončí. A skončily. Už dva roky jsem si s nikým neužila. Teď jsem tady, první den nového života, a byla bych ochotná udělat to s tímhle klukem přímo tady na pračce.

Zčistajasna se svíjím ve vlastní kůži, celá nesvá. Dýchej, Kacey, slyším v duchu mámin hlas. Počítej do deseti, Kace. Deset malých nadechnutí. Jako obvykle mi její rada nepomáhá, protože nedává smysl. Smysl dává jen to, že se musím dostat co nejdál od téhle dvounohé pasti. Okamžitě.

Couvám ke dveřím.

Nestojím o tyhle myšlenky. Nepotřebuju je.

„Tak kde jsi…?“

Vyběhnu po schodech do bezpečí dřív, než vyslechnu Trentovu větu do konce. Teprve v přízemí se snažím nabrat dech. Opřu se o zeď, zavřu oči a vítám zpět ten ochranný plášť, který mi klouže po kůži a znovu se zmocňuje nadvlády nad mým tělem.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

PROLOG

Stadium jedna

JEDNA

Stadium dvě

Stadium tři

Stadium čtyři

Stadium pět

Stadium šest

Stadium sedm

Stadium osm

Stadium devět