.

Copyright © Éditions Albin Michel, Paris, 2014

Translation © Jitka Řihánková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-761-3

ISBN mobi 978-80-7462-761-3

.

Sylvii Genevoixové

.

„Nemůžeme žádat jablka od pomerančovníku

a štěstí od života.“

IBSEN

„Ti lidé jsou tak oškliví!“ povzdychne si Hortense a posune dalekohled na špičku nosu. „Není divu, že mám takový úspěch…“

V tmavě zeleném kardiganu, úzkých červených džínách a balerínách sedí v arkýřovém okně v obývacím pokoji a pozoruje kolemjdoucí.

„Jsou tlustí a neohrabaní, celí se třesou a tváří se tak mrzutě...“

Gary leží na posteli se sluchátky na uších a velkými chodidly poklepává do rytmu. Jednu ponožku má černou, druhou červenou. Raz, dva, tři, čtyři, výdech, pět, šest, sedm, osm, pauza, triola, malý výdech, devět, deset.

„Anebo,“ pokračuje Hortense, „jsou to měkkýši, kývají se doprava, doleva a bezcílně se táhnou jako dlouhé smutné vlákno.“

Gary se protáhne. Zívne. Prohrábne si vlasy. Citronově žlutá košile Brooks Brothers se mu přitom vyhrne z manšestráků. Vyndá si sluchátka z uší a podívá se na ďábelsky roztomilou Hortense. Má zvědavý nosík a dlouhé narezlé vlasy vonící po šamponu Kiehl’s, který Hortense používá dvakrát týdně. Garymu zakázala, aby si ho půjčoval – „za ty prachy, co to stojí“ –, a schovává si ho ve sprše nebo za toaletní mísou. Gary ho ale vždycky nakonec najde. C nebo cis?, ptá se a svraští obočí. Otevře partituru, aby se ujistil.

„Všichni nosí jen hnědou, šedou, černou. Nejsou vidět ani červené knoflíky, ani zelená šála! Jsou tak ubozí. Armáda ubožáků, kteří se třesou na to, aby mohli lézt šéfovi do zadku. Něco ti řeknu, Gary. Ti lidé nosí smutek. Už nemají naději. Jdou po ulici, protože jim řekli, že mají brzy vstát, nasednout na vlak nebo na metro, jet do kanceláře, podlézat napomádovanému krasavci, který jim šéfuje. Odmítám být stejně ubohá jako oni!“

„Nemáš hlad?“ zeptá se Gary, zavře partituru a mumlá cis, ano, je to cis, e, d, f, b, c.

„Odmítám být takhle nicotná, chci být jako Eiffelovka. Chci navrhovat oblečení, které prodlužuje, zjemňuje, které bude sahat až do nebe. ‚Jednoduchost je nekonečná dokonalost.‘ To bude moje heslo.“

„Leonardo da Vinci to řekl už dávno před tebou.“

„Opravdu?“ podiví se Hortense a kopne do dřevěného obkladu, nad nímž sedí.

„To já jsem ti to včera večer pošeptal. Zapomnělas?“

„Tím hůř pro něj! Ukradnu mu ho. Teď přišla moje chvíle, Gary. Nechci být ani novinářkou, ani tiskovou mluvčí, ani skromnou průmyslovou návrhářkou, chci objevovat, tvořit… Prosadit svou značku.“

Odmlčí se. Nakloní se trochu před sebe, jako by na ulici spatřila nějaký elegantní model, ale zklamaně se zase narovná.

„Aby se člověk v této profesi prosadil, musí být šelma. Nosit s sebou láhev koly, mít široké kalhoty, rukávník se zebrovým vzorem, křiklavé legíny… Já nejsem šelma.“

„Nemáš hlad?“ zeptá se znovu Gary a se zamyšleným výrazem se opírá o loket.

V duchu si představí kavárnu v Nové galerii na Páté avenue. Café Sabarsky. Má rád toto klidné místo s dřevěným obložením, kulatými mramorovými stolky a starým černým piánem Yamaha, které nečinně odpočívá v rohu. Četba partitury v něm vyvolala chutě. Má hlad.

„Hlad?“ odpoví Hortense roztržitě, jako by se jí zeptal, jestli nechce adoptovat kakadua žlutočečelatého z Oceánie.

„Umírám hlady, chci jablkový koláč se šlehačkou. Chci jít do Café Sabarsky. Je to tam měkké, útulné, sladké, je tam plno chutných dortů, starých bělovlasých lidí, přeplácaných serepetiček, stříbrně lemovaných talířů a hodných dětí, které sedí rovně a neřvou.“

Hortense pokrčí rameny.

„Mám talent, jsem skvělá, mám diplom ze Saint Martins, osvědčila jsem se u Gapu i jinde. Chybí mi jen peníze a protekce… bohatý manžel. Nemám bohatého manžela. Chci bohatého manžela.“

Rozhlédne se po místnosti, jako kdyby se schovával pod postelí nebo pod skříňkou.

„Říkám si, jestli si dám jablečný koláč nebo švarcvaldský třešňový dort. Váhám.“

„A co kdybys prodal korunovační klenoty…“

„A horkou čokoládu. Se spoustou šlehačky.“

„Pojedu za tvojí babičkou.“

„Babička je skrblík.“

„Namířila bych jí pistolí na šedivé spánky.“

„Horkou smetanovou čokoládu a švarcvaldský třešňový dort. Velký čokoládový dort se šlehačkou a třešněmi. Vezmi si kabát.“

Hortense poslechne. Když má Gary hlad, nic neslyší. Naposledy mrkne na figurínu na kolečkách, na níž je přišpendlený model. Tři týdny práce. Skládané šaty se v pase zužují jako vějíř a končí u kolen. Vršek je úzký, boky jsou skryté, splývavé, tajemné. Jednoduchost je nekonečná dokonalost. Božské!

„Co si myslíš o mém posledním modelu?“

„Ještě nevím.“

S bušícím srdcem čeká, až vynese svůj verdikt. Je jejím prvním publikem. Tím, komu se chce líbit. Na němž si chce brousit svoje zbraně. Učí se společně, rostou společně, ona udivuje jeho, on udivuje ji, nikdy se sebe nenabaží. Když se ho majetnicky dotkne, lehkým pohybem ramene se vyprostí a pohledem ji upozorní, takhle ne, Hortense! Takhle ne! Nechej mě dýchat. A když se k ní přiblíží ve chvíli, kdy si Hortense kreslí nějaký nápad, se zamručením ho odstrčí. Řekne fajn, pochopil jsem, přijdu později. Neznepokojuje je to, večer se sejdou ve velké posteli, kde se jejich pokožky rozpálí mučivým laskáním, které oba umí tak prodlužovat, až ten druhý prosí o milost. Gary vždycky vyhraje, Hortense je netrpělivá a nenasytná. S nikým jiným bych takto nemohla žít. Jeho piáno mé modely zjemňuje, Schubertovy, Bachovy, Mozartovy noty dodávají rytmus, šíři mým kresbám.

Čeká, až pronese ta správná slova. Vždycky pečlivě volí slova, nikdy je nezaměňuje. Popisuje důležitost situace slovy jako zvrat, překážka, proměnlivost, nepředvídatelnost. Učí ji důkladně vyjádřit její myšlenky. Ale pak… Ale pak… ji zarazí, když příliš pospíchá a vyprávění odbyde. Jednou po práci našla po dlouhém přemýšlení definici lásky, která se na ně přesně hodí. Gary si dělal kávu a ona pronesla, láska je, když se dva lidé mají rádi, jsou schopní žít každý po svém, ale rozhodnou se žít spolu. To je náš případ.

Spokojeně si povzdychla, popadl ji a svalili se spolu na velkou rozvrzanou pohovku, která odděluje jejich dvě království: hudbu a krejčovství. Haute couture, upřesní Hortense a nakrčí nos.

„A co kdyby…,“ řekne Gary.

„Co kdybych trochu vykasala předek sukně?“

„A co kdybych… si nakonec dal citronový řez? Je tučný, křupavý a citron nedráždí zuby. Ještě nevím… Ty by sis dala co?“

„Nic,“ odsekne dotčeně. „Budu se na tebe dívat, jak jíš, a budu myslet na svoje šaty. Možná bych měla posunout pas… Nebo ne.“

„To říkáš pokaždé a pak si objednáš horu dortů, které zhltneš do posledního drobečku. Vylížeš talíř, mluvíš s plnou pusou, jsi naprosto nechutná, Hortense Cortèsová.“

„To proto, že jsem se rozhodla nepřibrat. Je to taktická záležitost. Jsem silnější než kalorie. Ty terorizují všechny holky na světě, já na ně nedbám. Jsou pak uražené a vyhnou se mi.“

„Obleč si kabát, v parku fouká. Půjdeme pěšky, to nám rozproudí krev.“

„Maxime Simoensová měla svůj vlastní dům ve třiadvaceti letech…“

„Vezmi si rukavice, šálu a čepici. Kašli na šaty a na špendlíky. Žaludek se hlásí, musíš se podřídit, ženo!“

V parku jdou proti větru, a tak se Hortense zavěsí do Garyho. Gary kráčí dlouhými kroky, ona cupitá vedle něj. On se zamračí a snaží se vybavit si zapomenutý akord. Ona zapíchne špendlík do krejčovské panny. On netrpělivě čeká na akord s šestnáctinovou notou, ona si už není jistá svou zřasenou sukní. Oba jsou zabraní do svých myšlenek, nevšímají si běžců, které míjejí, veverek, trávníků a kopečků, hráčů frisbee, prodavačů preclíků a párků, skluzavek a míčů. Je zima a park je hnědý a pustý. Vůbec nevypadá jako na pohlednicích, jež si kupují turisté.

Stromy se chvějí, větve se třesou, vítr fučí, až jim rudnou nosy a nic nevidí. Jen Hortense mluví nahlas. Jako by se chtěla zbavit té divné křeče v břiše, která ji ochromuje a táhne dolů. Každé ráno se budí s křečí v břiše. Neví, jak ji pojmenovat, kam ji zařadit. Jako by ji nějaký uzel chtěl roztrhnout vejpůl, až z toho jde strach. A co kdyby jí utekl celý život? Až doteď žila naplno jako v barevném filmu, ale už nějakou dobu bojuje se smutnou šedí. Co kdyby promeškala svou šanci? Už je skoro stará. Dvacet tři let je začátek konce, smrti buněk, odumírání neuronů, tak se to píše ve všech vědeckých knihách. Pochopila, že čas už není jejím přítelem. Už neví, kterým směrem se má vydat. A brzy jí dojdou úspory. Kroutí si pramen vlasů, skloní se, aniž by se pustila Garyho, sebere ze země suchou větvičku, nadzvedne si jednou rukou vlasy nad majestátně protáhlým útlým krkem, pomocí větvičky vytvoří důmyslný účes a s jasným čelem se znovu ponoří do myšlenek. Změnit se. Nevypadat váhavě. Ignorovat uzel v břiše. Jednat. Skutek zvítězí nad strachem. Vždycky měla naspěch.

„Nebo třeba… všechno změním. Naberu vršek a zúžím spodek. Pouzdrová sukně a nahoře upnutý živůtek, tři perleťové knoflíčky na zřasené látce, která zdůrazní pas. Co na to říkáš?“

Zaslechne jen poslední slova a zdají se mu nepříjemná. Jako by do jeho snu vstoupily kolébající se kachny. Skvrny ve snu. Nelibozvučné noty. Nenávidí nesouzvuk.

„Mohl bys mi odpovědět!“

„Hortense, prosím tě, hledám jednu notu… jedinou důležitou notu, na kterou navážou ostatní. Je tak blízko, už jsem ji skoro měl. Nechej mě a pak tě budu poslouchat, slibuju.“

„Pochop, krize všechno mění. Prodej má poloviční obrat, na textilní výrobky jsou čím dál vyšší daně, známé značky to vědí a soustředí se na svoje jistoty, své dědictví, svou image. Musím mezi ně proklouznout a usadit se tam, než bude pozdě. Jinak je všechno pryč a můžu leda tak stehovat lemy.“

Silněji stiskne jeho paži, aby ho přitáhla k sobě, ke svému problému, k uzlu v břiše, který se teď přesunul do krku.

„V životě není jen tvoje hudba!“ vykřikne. „Mluv se mnou, Gary, mluv se mnou.“

Nakloní se k němu a ucítí závan jeho toaletní vody spolu s vůní vlny námořnicky modrého kabátu. Jak dlouho už ten starý kabát nosí? Odmítá se s ním rozloučit. Zná ho odjakživa. Na pravém rukávu je stopa její paže. Na tom místě je látka trochu zplstnatělá. To udělala moje paže, to je moje značka. Zavěsí se do něj, on ji setřese, vyprostí se, ona se znovu zavěsí.

„Musím inovovat, musím vymýšlet. To je jediný lék na krizi. Trh oživí jedině kreativita. A musím na to přijít úplně sama. Připadám si tak sama, tak sama…“

Ani se na ni nepodívá. Dál hledá poslední notu. E, g, a, h, c, cis… sen zmizel. Nota je pryč. Sevře pěsti, zatne zuby. Pohybem hlavy odhodí konec šály, který ho lechtá na nose. Popotáhne si rukáv starého kabátu. Ona ho znovu zatahá. Snaží se ze všech sil. Zmítá jím vztek jako vítr v korunách stromů. Zuří. Už to skoro měl. Nerozčilovat se, říká si, nerozčilovat se, mám ještě pořád první noty. Akord se vrátí v uklidňujícím teple kavárny.

Je to jeho útočiště. Tam složil první takty svého prvního koncertu pro klavír. Když foukal do šlehačky na vídeňské čokoládě. Když čmáral tužkou noty, které se mu honily hlavou. Pořád nosí v kapse zápisník. A malou tužku s měkkou tuhou, která lehce klouže po papíru.

„Kašleš na to,“ naléhá Hortense, „neslyšíš mě, neposloucháš mě, co pro tebe znamenám? Kus nábytku? Bezcenná tretka? Špatně přišroubovaná žárovka?“

Pustí Garyho paži. Poodejde. Kráčí proti větru se vzpřímenou hlavou. V břiše opět pocítí křeč. Nepodlehne. Ani křeči, ani Garyho lhostejnosti. Sama jde dál. Ostatně v životě jsme pořád sami. Musím si to zapamatovat a už na to nezapomenout. Sama, sama, sama. Ano, ale co sama udělám? Kopne do míče, za nímž běží udýchaný kluk, pošle ho do opačného směru, kluk zakřičí a rozpláče se. Dobře ti tak, ucedí. Musíš za ním utíkat a chytit ho, svět se nezboří! Vždyť máš dvě nohy!

Kluk přestane plakat a udiveně se na ni podívá.

„Proč pláčeš?“ zeptá se jí a sklopí si chrániče uší u čepice.

„Já nepláču. Zmiz.“

„Seš zlá! Seš zlá, a navíc seš škaredá! Máš ve vlasech suchou větvičku. To je hnusný.“

Pokrčí rameny a otře si rukávem oči. Otočí se ke Garymu, aby ho zadržela. Ale on mezitím mávl na taxík a souká se dovnitř, aniž by na ni počkal.

„Gary!“ ječí a cítí, jak jí slzy stoupají do očí. Zatlačí je rukavicemi a znovu zařve: Gary!

Utíká k autu. Gary zavře dveře. Spustí okýnko, a než taxi vyrazí, sdělí jí:

„Lituju, zlato, potřebuju ticho a klid. Nechám tě s tvými látkami. Chůze je nejlepší společník zbloudilých myslitelů.“

Hortense sleduje vzdalující se červená světla žlutého taxíku. Nechal ji uprostřed parku. Opovažuje se nechat ji uprostřed parku. Kdo si myslí, že je? Myslí si, že když je hezký, okouzlující a nedbale elegantní, může za sebou nechávat zlomená srdce? Pche… Má příliš krátké kalhoty, příliš velké boty. Taky má velké nohy. Vlasy má příliš černé. A zuby příliš bílé.

Chvíli posmrkuje, má svěšené ruce. Dýchá z plných plic. Vyhrne si rolák, aby na ni nefoukalo. Všimne si kluka, který ji pořád pozoruje. Zašklebí se na něj. Kluk se otočí, a než si odběhne pro míč, vybafne na ni:

„Vidíš, že seš škaredá! Nechal tě tady jako obyčejný shnilý banán.“

A rychle peláší pryč.

Café Sabarsky je v tuto odpolední hodinu prázdné. Zahálčivé bohaté dámy běhají po obědě po obchodech, staří pánové si dopřávají siestu, děti se snaží ve škole, ostatní odradil studený severák. Gary položí na kulatý stolek z bílého mramoru zápisník a měkkou tužku. Číšník v černé vestě na dlouhé bílé zástěře mu přinese jídelní lístek a chce odejít, aby měl čas si vybrat.

„To je zbytečné,“ pronese Gary netrpělivě. „Vím, co chci. Hustou horkou čokoládu se šlehačkou a švarcvaldský třešňový dort.“

A klid! Klid a ticho, abych je mohl zaplnit notami. Bože, ta Hortense dovede být otravná! Copak on ji tahá za vlasy, když bojuje s nějakým návrhem? Copak ji líbá na krk, i když po ní umírá touhou? Když její skloněná šíje vyzývá k polibku, nebo dokonce ke kousnutí? Ne. Stáhne se a pozoruje ji. Čeká, až se otočí, všimne si ho, uvědomí si, že existuje. Vzpomínáš si na moje jméno?, zeptá se s úsměvem z pohovky. Jsem tvůj oblíbený milenec. Hortense se napřímí. Na plných rtech se jí mihne zasněný úsměv. Oči dostanou barvu karamelu. Gary. Gary Ward, to mi něco říká… Má chuť kousnout ji do rtů, ale ovládne se, ještě je zaujatá svým obrázkem. Počkám, až se vrátí na zem a vzdá se. Nikdy nebýt v jejím dosahu. Je pohlcující. V noci je pozorná a poslušná, ve dne odbojná. Kde jsem skončil, když jsem skočil do taxíku? Zapomněl jsem noty a zuřil jsem. Ony se zase vrátí. Zkrotí je měkké bílé ubrusy, dřevěné obložení na zdech, podlaha vrzající pod nohama. Mezi zákusky, kopci šlehačky, koláči, piškoty, pusinkami, dorty s bílou polevou obchází duch starého doktora Freuda a hledá nějakého pacienta, který by si lehl na jeho pohovku. Já nejsem klient, doktore Freude, já sám sobě rozumím. Žiju se sebou ve shodě, ani se nevyvyšuju, ani neponižuju, ani se s nikým nesrovnávám. Moje štěstí je prosté: být sám sebou. Pohřbil jsem otce, jenž na mě zapomněl, když jsem se narodil, ale na znamení pokání mi nechal zámek ve Skotsku. Ještě nevím, co si s ním počnu. Babička najala řemeslníky, kteří opravují zdivo a střechu. Ani za nic by nenechala spadnout stoletý zámek. Můj otec byl nedbalý, osamělý muž. A těžký alkoholik. Ano, je pravda, že uspíšil svou smrt. Mám cítit vinu, Sigmunde? Nemyslím. Potkali jsme se jen jednou odpoledne.[1] To je trochu málo na vytvoření vztahu. Podle čeho pozná dítě svého otce? Otce, kterého nikdy nevidělo? Pokud jde o matku… Vyrůstal jsem s ní. Byla mou jedinou společností. Mým severem, mým kompasem. Vychovávala mě a opakovala mi, že jsem zázrak. Že by se nic nestalo, kdybych nevěděl, kolik je jedna a jedna, ani kde leží Nové Hebridy. Ale kdybych jí náhodou neprojevil úctu, kopla by mě do zadku a šup do pokoje. Naučila mě chránit ženy a nabírat majonézu vidličkou. Jednoho dne jsme se museli rozloučit. Bylo to bolestné. Do New Yorku jsem utekl proto, že jsem ji našel v posteli s mým učitelem klavíru. Dnes se máme něžně rádi. Nikdy mě neobtěžuje a miluje mě na dálku, protože žije v Londýně. Smějete se? Nevěříte? Je to tak. Starejte se o sebe.

Vzadu, úplně vzadu v místnosti je bar z černého dřeva s konvičkami na kávu, horkým mlékem, hrnky na čokoládu a na kávu vyrovnanými na zinkovém pultu. Gary pozná dívku za barem, je ze školy. Studuje stejný ročník jako on. Musí dělat servírku, aby si mohla zaplatit studium. Jak jen se jmenuje? Má nějaké podivné jméno. Jméno řecké nymfy pro holku s obličejem rejska. Je štíhlá, bledá, nejistá, řídké černé vlasy má stažené dozadu do tenkého copu, odstávající uši, nos, který přesahuje až k ústům s úzkými rty a mléčně bílými zuby. Nějaké antické jméno. Athéna, Afrodita, Persefona? Ne, to není ono.

K obličeji se nehodí jen oči, vypoulené velké černé oči, které připomínají zvíře ve střehu. Vypadá jako stará panna z románu Jane Austenové — nikdy se nevdá a pije čaj ve svém pokoji, zatímco si její synovci a neteře povídají v salonu. Je příliš mladá, aby byla stará panna. Při pohledu zblízka objevíme v tom nevzhledném obličeji vlídnou netečnost. Jako by říkala „nejsem tady, nedívejte se na mě“ a jako by ji to netrápilo. Nebo „jsem zadaná jinde, nenaléhejte“. Ano, to je přesně ono, říká si Gary, ta dívka je ošklivá, ale přesto vás taktně pošle pryč. Musí nosit dlouhý hnědý kabát zapnutý až ke krku a gumové holínky. Teď už si na ni vzpomínám…

Jednou týdně hrávají studenti z Juilliard School před svými vrstevníky. Do publika proklouznou agenti a odborníci. Hledají budoucí talenty. Poznají se podle toho, že mluví nahlas a dělají hluk. Tenkrát večer hrála první takty Koncertu pro housle a klavír od Čajkovského. V sále bylo cítit napětí. Žádné posouvání židlí, pokašlávání, všichni zadržovali dech, sledovali smyčec a natahovali krk k řecké nymfě s myším obličejem. A pak náhle, když se smyčec uprostřed hudební věty zastavil v rozletu a udýchaný sál čekal na další vlnu, která ho bude unášet, upřel na ni Gary pohled. A zdála se mu hezká, obdivuhodná, dojemná. Kolem obličeje jí probleskovaly růžové, zlaté, kobaltově modré a pryskyřníkovitě žluté záchvěvy jako zmagnetizovaný zářivý kovový prach. Jako proměnlivá světelná aureola. Obličej jí prozařoval radostný výraz. S bradou opřenou o housle se ošklivka proměnila v půvabnou ikonu s růžovými tvářemi, chvějícími se nosními dírkami, téměř bolestně protáhlým obočím a třesoucími se ústy jako v zajetí divoké radosti. Hrála a brala jim slova z úst. Proměnila je v bezmocné a němé trpaslíky choulící se na židlích.

Byl zmatený. Potlačil touhu zvednout se a políbit ji na ústa. Ochutnat trochu její barvy. Milovat a chránit ji. Protože věděl, že jakmile houslová věta utichne, jakmile nastane ticho, znovu se z ní stane obyčejná ošklivka. Socha bez hlavy. Chtěl ji udržet ve vzduchu, kde by se vznášela díky své pomíjivé kráse. Být kouzelníkem a prodloužit ušlechtilý zpěv houslí.

Řecká nymfa měla ten večer smůlu. Povstali a začali tleskat. Bylo by lepší poslouchat se zavřenýma očima, ušklíbl se za Garym nějaký student, když se housle odmlčely a ona se nahrbeně s rudými skvrnami na krku a ve výstřihu uklonila. Otočil se a vraždil ho pohledem. To je kretén! Škoda že už neexistují souboje, okamžitě bych ho vyzval! Blonďatý mladíček s bleděmodrýma očima, jenž mluví s rukama v kapsách. Reklama na sunar. Co tam ten nevychovanec dělal? Nezasloužil si ji. Calypso! Jmenovala se Calypso. Odysseova milenka. „Protože ho vznešená nymfa Kalypso držela v zajetí ve svých jeskyních, hořela touhou vzít si ho za manžela.“ Atlantova dcera, která držela Odyssea sedm let na svém ostrově, a pak mu pomohla postavit vor a nerada ho nechala odejít. Vor. C. C, c. E, g, a, h, c, cis… D, f, a, gis. Ano, to je ono! Gary vezme tužku a klade noty do osnovy. Tužka utíká, slyší noty, chytí je, uspořádá je, půlové, čtvrťové, osminové. Šťastný, omráčený, svobodný. Už nežije na zemi. Vznáší se s velkým pytlem not v náručí a sází je do osnovy. Ruka není dost hbitá. Konečně se zmocnil melodie, která ho pronásledovala. Vyskočí, utíká, nechává se unášet, on za ní běží. Popadne ji, zmocní se jí, pustí ji. Vzpouzí se, tváří se, že prchne, on ji povalí a znehybní. Je u konce s dechem a vyčerpaně pustí tužku. Má chuť vstát, obejmout číšníka v černé vestě, který mu přináší horkou čokoládu a čokoládový dort ozdobený šlehačkou se zapíchnutou třešní. Vrhne se na dort, vrhne se na šlehačku na čokoládě, zhltne jedno, pak spolkne druhé. Třemi pohyby vidličkou vyprázdnil talíř, vypil svůj šálek, až se mu nad rty obtiskl bílý knír.

Život je tak krásný, plný, kulatý! Tolik blaha v záplavě not, které tryskají z nebe, či spíše z Odysseova voru. Tolik jásotu a fanfár! Potřebuju ústa, která bych mohl políbit, ucho, jemuž bych mohl vyprávět, oči, s nimiž bych mohl všechno sledovat. Hortense! Kde je Hortense? Co dělá? Proč tady není? Už dávno tady měla být. Rozrazit dveře kavárny, posadit se na černou židli. Vzteklá, ale měla tu být. Už tady skoro byli, když ji v parku opustil. Musí trucovat a rozkopávat hromady suchého listí. Ach! Já bych se také vztekal!

Zhoupne se na židli a směje se při té myšlence. Hledá v kapse telefon, nemůže ho najít, asi ho nechal doma. Pořád ho zapomíná. Nemá rád to pouto, které ho spojuje se světem, aniž by si to přál. What a drag! Svobodnému se mu žije líp.

Dívka se jménem nymfy uslyšela jeho smích.

Udiveně ho za barem pozoruje. Vsedě se jí ukloní a naznačí pukrle. Usměje se na něj a v jejím úsměvu je patrný nekonečný půvab. Na rtech se jí objeví něžné spiklenectví. Mechanicky utírá šálek. Možná ho ukrytá za konvičkami na kávu špehovala. Srovnal si těkavé myšlenky, tajně si přál, aby našel své noty. A celé, půlové, čtvrťové a osminové se vysypaly do malého černého zápisníku. Ca-lyp-so, zašeptal pomalu. Celá božská. Začervená se a pokyne hlavou. Přijímá lichotku jako vavřínový věnec.

Na téhle dívce je všechno tajemné, říká si Gary, nemá tělo, nohy, lehce se dotýká země. Je to žena bez kostí jen se dvěma křídly na zádech. Narovná se a znovu se na něj zadívá. Zamyšleně pomalu utírá stále stejný šálek. Neustále se mu dívá do očí. C, e, g, a, h, c, cis, prozpěvuje si každou notu zvlášť. Pravým ukazováčkem ťuká do taktu a ona pozvedne utěrku a sleduje ho. Přešlapuje za barem z nohy na nohu. D, f, a, gis, opakuje němě. Pohybuje rty, ale není slyšet žádný zvuk. Zpívá si v duchu melodii. Poslouchá ji, rozumí jí. Připadá mu zvláštní, ale zároveň naprosto přirozené, že takto spolu mluví přes celou kavárnu. Chtěl by být s ní, podělit se s ní o tu neuvěřitelnou radost, jež ho naplňuje, zaplavuje a s níž si už nedovede poradit. Naráz je tak plný pocitů, jaké by si nekoupil za žádné peníze, jakým se žádná žena nevyrovná. Je králem Olympu a Zeus se musí mít na pozoru.

Vyskočí a jde k baru. Opře se loktem o zinkový pult, dívá se na ni a pronese „jsem tak šťastný, právě jsem našel noty, které jsem hledal od rána, co to povídám, aspoň týden. Tápal jsem, kdybys věděla…“ Nic neříká, nezeptá se ho, poslouchá. Její široce rozevřené oči hltají jeho slova. Má velice krásné oči, neuměl by popsat jejich barvu, černé s odlesky stříbra, rtuti a olova, téměř průzračné, zvětšují se, zahalují ho. Utápí se v jejím pohledu. Poslouchá ho, jako by se každé jeho slovo vylouplo z nádherných not. Jako by znovu ve vzduchu objevil

ohnivý poryv, zvuk bystřiny narážející na kameny, ospalý šepot vodních řas v rybníce. Poslouchá ho tak pozorně, že by se k ní rád přiblížil a opřel se čelem o její.

A pak už nemluví.

Ona zavře oči.

Oba mlčí.

Číšník položí na pult účet. Asi si myslel, že odejde bez placení. Gary si jej vezme. Vrátí se ke stolu, strčí do kapsy tužku, zápisník, nechá tam dvě desetidolarové bankovky, pokyne hlavou nymfě Calypso, odejde z Café Sabarsky a říká si, že právě prožil dokonalou chvíli, tak dokonalou, až ho to skoro děsí.

Calypso položí šálek. A uchopí další. A znovu jej mechanicky utírá.

Chodníky ve městě jsou šedé a nebe téměř bílé. Domy vypadají jako kusy ledu zasazené na asfaltové silnici. Brzy bude sněžit. Nádherná bouře znehybní město. Chodci budou zděšeně vykřikovat, taxíky tlumeně klouzat. Čerstvý sníh bude křupat jako oplatky a pak se promění v brouzdaliště. Je leden stejný jako všechny ostatní. Světlo slábne a v parku se stmívá. Město je jako černobílý film.

Rozčiluje mě! Rozčiluje mě! Hortense čeká, až naskočí zelená, a přejde silnici. Zvedne hlavu: Pátá avenue 79. Kdo si myslí, že je? Kdo si myslí, že je? Ta věta se pořád dokola vrací, pořád vidí Garyho, jak sedá do taxíku. Lituju, zlato… Slova se točí kolem, znějí rozvrzaně, až si připadá jako hlupák. Ne, ale kdo si myslí, že je?

„Královnin vnuk,“ šeptá výsměšný hlas. „To je normální, má modrou krev, opovrhující krev. Ty jsi jen služka, jen taková kořist, kterou svleče, když na to má chuť.“

„Špatně! Miluje mě, jsem žena jeho života.“

Zastaví se a prohlédne si svůj odraz ve výloze starožitnictví. Pomalu se otáčí kolem dokola. Dlouhé nohy, štíhlá postava, dlouhý krk v kabátě, který koupila na bleším trhu, husté zlatavé prameny vlasů, mléčná pleť a krásně tvarovaná ústa, že má chuť je políbit. Jsi dokonalá, řekne svému odrazu, elegantní, dráždivá, obdivuhodná, úžasná. Pošle si vzdušný polibek, rozzářeně poodejde od výlohy a jde dál. Kdo si myslí, že je? Co? Určitě je v Café Sabarsky a čmárá si noty. Dokonce mi ani nezavolal. Buďme přesní: zapomněl na mě. A límeček od košile má nakřivo. Pořád.

Žijeme spolu tři roky v teplém bytě pronajatém od Eleny Karchové.

Elena Karchova odmítá žít ve svém velkém domě na 66. ulici na rohu Columbusu bez zvuku klavíru. Každý rok se obrací na Juilliard School, aby jí poslali studenty, poslechne si je a nechá si ty nejlepší pro soukromé koncerty. Na oplátku jim zadarmo poskytne jedno patro svého osobního paláce. Tak potkala Garyho. Přišel jí zahrát andantino ze Schubertovy sonáty A dur. Přivřela oči, odkašlala si a určila, že to bude on. Neměl žádnou jinou povinnost než hrát s okny dokořán v létě nebo otevřeným poklopem od krbu v zimě. Sídlí ve druhém a třetím patře, Gary s Hortense bydlí v prvním. Je to krásný dům z bílého kamene a červených cihel s širokým vnějším schodištěm přímo z ulice, kousek od ateliérů ABC. Byt je prostorný, s vysokými okny s lomenými oblouky, arkýři, stropy z tmavého dřeva, širokými parketami, krby, postelemi s nebesy, pohovkami, křesly, podnožkami, tlustými koberci a kyticemi kapradin ve stříbrných truhlících. Dvě koupelny, šatna, dvě šatny. Kuchyně s keramickou dlažbou, starý černý litinový sporák.

A každé ráno přijde hospodyně.

Elena Karchova k nim nikdy nechodí na návštěvu. Zahalená do kašmírové šály poslouchá Garyho vleže na staré nízké pohovce po otci. Ve velkém samovaru louhuje vřelý čaj. Zvuk klavíru doléhá až k ní a ona zavírá oči.

Někdy jí Gary dělá společnost. Váží si té ženy. Připadá mu malebná, štědrá, neobyčejná, kultivovaná. A pořád ještě velice svůdná! Její velké bohatství skrývá tajemství a on doufá, že je jednou objasní. Jednou nakonec odhalí závoj a bude mi vyprávět své příběhy… toho dne se mi dostane odměny. Zatím mu dává třešně v čokoládě, mandlové rohlíčky, turecké želé, nazývá ho drahoušku a tiskne mu paži svými dlouhými prsty ověšenými prsteny s drahokamy.

Hortense nemá Elenu Karchovou ráda. Dává si příliš růže na tváře, příliš rtěnky na rty, příliš modrých stínů na víčka.

Když Gary odjede na turné nebo do Londýna za Shirley nebo za babičkou, požaduje Elena Karchova, aby jí poslal pohlednici, nakoupil tretky, vyfotil salony, chodby a trávníky Buckinghamského paláce.

„Určitě je do něj zamilovaná,“ začne hlas v Hortensině hlavě.

„Pche… Vždyť je jí nejmíň devadesát!“

„Ano, ale… libido stářím nevyhasíná.“

„Ale vůbec ne! Je celá scvrklá, vypadá jako pergamen. Je jako popraskané stínítko od lampy.“

„Je to krásná žena, má vychování. Mám rád staré ženy, jsou šarmantnější než mladá telata. Z jejich hladké pleti, po níž sklouzne prst, se člověk nic nedozví, zatímco vrásky skrývají tisíc zázraků. Jsou to ostrovy pokladů.“

„Je tak stará, že vypadá jako čarodějnice…,“ šeptá Hortense. „Jednou Garyho stáhne z kůže a vypije jeho krev.“

Zatímco já jsem pořád půvabná, okouzluju ho, udivuju ho, dojímám ho, tisknu ho svými boky, omotám si ho kolem prstu a… Posměšný hlas vybuchne smíchy. Pokaždé ne, uzná a sklopí svou hrdou hlavu. Nikdo si Garyho neomotá kolem prstu. Nikdo ho nerozdrtí na prach kvůli zamilovanému srdci. Člověk je nepředvídatelný. A pak, jeho hudba je jako otevřené okno. Každou chvíli z něj může vyskočit. Utéct. Jak je ta věta, již pořád opakuje? „Perhaps the world’s second worst crime is boredom. The first is being a bore.“ [2] Bim, bam, bum, I’m not a bore! [3]

Na chvíli zaváhá. Má jít až na 86. za Garym do Café Sabarsky, hodit po něm šálek i s podšálkem, nebo jít po Madisonu a bloumat před výlohami luxusních obchodů?

Bim, bam, bum… je rozhodnuto: půjde po Madisonu a bude si prohlížet výlohy. Dívat se, co dělají jiní, aby je nenapodobovala. Tvořit, tříbit, vytrvat. Chci, aby moje oblečení změnilo ženu, zjemnilo ji, zženštilo, upravilo její tělo, očarovalo křivky, zakrylo tukové polštářky, prodloužilo nohy. Chci navrhnout oblečení pohodlné jako pyžamo, šik jako šaty od Yvese Saint Laurenta. Budou se o mé modely prát a…

Opustil mě uprostřed parku. Kdybych tak mohla zavolat nějaké nejlepší kamarádce a vylila si zlost. Nemám žádnou kamarádku. Jen známé. Kamarádky na popovídání. Dostat nápad.

„Ale ano… máš jednoho přítele,“ zapraská vnitřní hlas jako starý tranzistor.

Hortense ztuhne a napne všechny smysly. Bylo by možné, aby…? Teď? Ale ne! Už dlouho spí. Hledá v kabelce telefon, odře si přitom prsty, nakonec ho najde, dá si ho k uchu, nic neslyší, píše: „Spíš?“ Okamžitě dostane odpověď: „Ne“. „Zavoláš mi?“, „Za pět minut…“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana