Otázky a odpovědi

PRO HOLKY

dospívání, láska, sex

(ukázka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Petra Hirscher

Otázky a odpovědi PRO HOLKY – dospívání, láska, sex – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

KAPITOLA 1

Tvoji nejbližší:

ty, tvoje rodina a přátelé

Kdy vlastně začíná puberta? • Podle čeho poznám, že jsem v pubertě? • Je normální, že jsou mé pocity tak rozdílné a zmatené? • Jsem sobec, když se často zaobírám sama sebou? • Jak se ze mě stane osobnost? • Jak mám dosáhnout toho, aby mě rodiče brali vážně? • Musím se svým rodičům se vším svěřovat? • Proč někteří říkají, že jsem náladová potvora? • Jak často smím chodit na diskotéky? Kdy a na jak dlouho můžu večer ven? • Co mám dělat, když už se mi nechce chodit do školy? • Kdy se mohu odstěhovat z domova? • Otec má přítelkyni – jak to dopadne s naší rodinou? • Moji rodiče se chtějí rozejít – co teď? • Rodiče jsou rozvedení – a co teď? • Kam a ke komu půjdu po rozvodu?

KAPITOLA 2

Toto není knížka se sedmi pečetěmi:

ty a tvoje tělo

Malý rozdíl – jak to, že existují dívky a chlapci? • Jak moc se odlišují chlapci od dívek? • Jak vypadají chlapecké a dívčí pohlavní orgány? • Musím se za své tělo stydět? • Jak je to vlastně s hormony? • Jak funguje vagina? • Co se děje se ženou při menstruaci? • Jak to, že mi najednou rostou prsa? • Kdy přicházejí první měsíčky? • Proč se často cítím před menstruací mizerně? • Kdy mohu otěhotnět? • Jak funguje penis? • Co je to ejakulace? • Jsem perverzní, když se uspokojuji sama? • Co se děje u ženského lékaře?

KAPITOLA 3

Tělo & duše:

od kultu těla k tělesné kultuře

Jak dosáhnu toho, abych byla vždy „cool“? • Kolik péče a hygieny musím věnovat svému tělu? • Co mám dělat s pupínky? • Značkové oblečení nebo sekáč? • Žádný sport – anebo si raději sport užít? • Je kouření erotické?

KAPITOLA 4

Malá ochutnávka:

první kontakt s opačným pohlavím

Kdy jsem zralá pro vztah s chlapcem? • Jak působím na kluky? • Nejsem náhodou zaostalá? • Jak na sebe chlapce upozorním? • Jak poznám, že to kluk myslí vážně? • Proč kluci v partě reagují často tak divně? • Podle čeho poznám, že jsem se zamilovala? • Existuje láska na první pohled? • Je rozdíl mezi zamilovaností a láskou? • Je třeba k líbání ovládat nějaké techniky? • Jak se sbírají sexuální zkušenosti, o kterých všichni mluví? • Je možné se naučit lásce stejně jako třeba angličtině? • Je vůbec nutné s někým žít? • Je možné, že nejsem hodna lásky a jsem tak navždy odsouzená zůstat sama? • Může být láska hřích?

KAPITOLA 5

A je to tady:

chodíme spolu

Co to znamená, chodit s někým? • Jak poznám, jestli to můj přítel se mnou myslí upřímně? • Na co je třeba si v partnerství dávat pozor? • Proč je můj přítel občas tak nesnesitelně „cool“? • Má můj přítel právo mě vychovávat – a obráceně? • Kolik hádek unese láska? • Kolik seberealizace unese láska? • Co si počít s erotickými pocity vůči partnerovi? • Jak je to s přátelstvím a sexem? Jak daleko mohu zajít? • Kdy jsem zralá na první sex? • Bolí to „poprvé“ moc? • Odkdy smím zůstat u svého přítele přes noc? • Moji rodiče si nepřejí, abych se svým přítelem spala. Mají právo mi do toho mluvit? • Odkdy můžeme s přítelem společně bydlet? • Může se stát mým přítelem kluk, který už spal se spoustou dívek? • Jak moc otevřený může být vztah dvou lidí? • Je povolená občasná nevěra? • Proč tak strašně žárlím? • Co mohu proti žárlivosti dělat? • Co dělat při trápení kvůli lásce? • Mohu přátelství kdykoliv ukončit? • Jak mu mám čestně povědět, že se s ním chci rozejít? • Rozešel se se mnou – jak to mám přežít? • Stále ho miluji. Jak bych ho mohla dostat zpět?

KAPITOLA 6

K věci:

sex, erotika, spíme spolu

Co je to erotika? • Co jsou to erotogenní zóny? • Existuje stupnice něžností? • Jedná se o pud, anebo to lze ovládat? • Existuje sex bez lásky? • Existuje sex bez pohlavního styku? • Existuje láska bez sexu? • Musím mít sex? • Zavazuji se k něčemu tím, že se vyspím s chlapcem? • Jak mám mluvit o sexu, aniž bych používala neslušná slova? • Co se děje při defloraci? • Co cítí žena při milování? • Co cítí při milování muž? • Co je to orgasmus? • Jaké jsou způsoby milování? • Cunnilingus? Felace? Co je zase tohle? • Co je to perverze? • Může se člověk stát závislým na sexu?

KAPITOLA 7

Stručná informace:

těhotenství, antikoncepce a potrat

Jak dochází k početí? • Jak roste dítě v matčině břiše? • Odkdy je embryo považováno za člověka? • Jakými způsoby mohou ženy zabránit početí? • Jak mohou zamezit početí muži? • Zabrání přerušovaná soulož (coitus interruptus) početí? • Existují dny, kdy se můžeme milovat bez rizika? • Existuje stoprocentně spolehlivá antikoncepce? • Jak poznám, že jsem těhotná? • Těhotná – a co teď? • Co mám dělat, když můj přítel dítě nechce? • Co mám dělat, když dítě nechci? • Jaké existují způsoby přerušení těhotenství? • Kdy je provedení potratu povolené? • Zvládnu sama přivést na svět a vychovat nemanželské dítě?

KAPITOLA 8

Žádné tabu:

být jiná

Teplý? Lesbická? Co je to? • Je homosexualita vrozená? • Co když jsem u sebe objevila homosexuální sklony? • Tak trochu „bi“ – je možné, že mě přitahují obě pohlaví? • Co je to „coming-out“? • Existují přátelství mezi ženami, která nemají nic společného s homosexualitou? • Dívky se drží za ruce – jsou lesbické?

KAPITOLA 9

Horor:

když se ze sexu stane zlý sen

Je pohlavní styk nebezpečný? • Jak se můžu nakazit pohlavní nemocí? • Podle čeho poznám, že jsem „něco chytla“, a co s tím můžu dělat? • Jaké existují pohlavní nemoci? • Co přesně je AIDS? • Jak je možné dostat AIDS? • Jak se já a můj partner můžeme před AIDS chránit? • Kde najdu AIDS poradnu? Kde si můžu nechat udělat HIV test? • Musím přerušit kontakty s někým, kdo onemocněl AIDS? • Co je to sexuální zneužití? • Mohu ohlásit dospělého, který se mi snaží sexuálně přiblížit nebo mě zneužívá? • Mám ohlásit vlastního otce? • Mohou být znásilněni i chlapci? • Proč nesmějí mít sourozenci spolu sexuální vztah?

KAPITOLA 10

Temná kapitola:

obchod se sexem

Co je to sexismus? • Je možné si lásku koupit anebo ji prodat? • Co je to pornografie? • Kdo vydělává na pornografickém průmyslu? • Měla by se pornografie zakázat? • Copak jsou všichni kluci šmíráci, že pořád koukají? • Sex po telefonu – horká linka? • Sex na internetu – co z toho? • Co si můžu koupit v sexshopu? • Co jsou to nevěstince? • Co je to vlastně prostituce a jak funguje? • Jaký rozdíl je mezi běžnými prostituty a callboys? • Proč se žena stane prostitutkou? • Kdo to jsou zákazníci? • Měla bych mít první sexuální zkušenost se starším mužem, který má peníze? • Co je to sexuální turistika?

KAPITOLA 11

Poučení z příběhu:

co musí být řečeno nakonec

Kdo tedy určuje, co je v pořádku a co ne, když ne já? • Jak zjistím, že to, co dělám, je správné? • Existují v sexualitě normy a zásady, proti kterým by se nemělo jednat? • K čemu potřebujeme stud? • Někteří říkají, že sex je hřích. Je to pravda? • Nestaví se křesťanské církve a jejich učení o lásce vůči sexu nepřátelsky? • Co říká o lásce a sexualitě bible? • Proč lidé vůbec vstupují do manželství? • Není nemanželské soužití upřímnější než manželství? • Je možné si navzájem přísahat věrnost až do smrti? • Kam se můžu obrátit, když už nevím, jak dál?

PŘÍLOHA

Kontakty

Kapitola 1

Tvoji nejbližší:

ty, tvoje rodina a přátelé

Kdy vlastně začíná puberta?

Puberta probíhá ve třech fázích. První fáze, tedy předpubertální období, přichází přibližně mezi jedenáctým a čtrnáctým rokem věku. Na těle se objevuje ochlupení a tělo produkuje pohlavní hormony. U dívek se jedná o hormon estrogen, u chlapců o testosteron a u obou o pohlavní androgeny a zvýšenou hladinu adrenalinu. U dívek dochází k první menstruaci, u chlapců k prvním výronům semene.

Obvykle začíná puberta u dívek o dva roky dříve než u chlapců. U dívek trvá přibližně tři až čtyři roky, u chlapců přibližně o rok déle. Nemění se pouze tělo, ale i psychika. Dochází k velkým výkyvům nálad – extrémně rychle se střídají smutek, zlost, plachost, rozčílení, pošetilost a veselost.

Během skutečné puberty mezi 15. a 16. rokem postupuje psychický i fyzický vývoj mílovými kroky kupředu. Sama sebe se ptáš: „Kdo vlastně jsem?“ a kriticky hodnotíš okolní svět dospělých. Přátelé a parta se ve tvém životě stávají důležitějšími než rodiče a sourozenci. Často dochází k prvním sexuálním zkušenostem. Buď s někým „chodíš“, anebo jsi přinejmenším zamilovaná.

Co je to…

… puberta? Tento výraz pochází z latinského slova

pubertas a značí pohlavní zralost, dospívání.

V postpubertálním období, přibližně mezi 17. a 18. rokem, dochází u většiny mladistvých k rozvoji a růstu sebedůvěry. Vztahy k příteli či přítelkyni se stávají ještě mnohem důležitějšími než vztahy k vlastní rodině. Stále usilovně přemýšlíš nad svou budoucností; celému tomuto období říkáme „období bouře a vzdoru“. Na jedné straně je tvůj vztah k rodičům a na opačné straně vztahy partnerské. Až jednoho dne z rodičovského hnízda vylétneš a opustíš je – budeš dospělá.

Podle čeho poznám, že jsem v pubertě?

Zpočátku zcela nenápadně, ale zato čím dál silněji začneš vnímat, že se s tebou něco děje – s tvým tělem, s tvým rozumem i s city. Nejprve se na tvém těle objeví ochlupení – v ohanbí (pubické), v podpaží (axiální) i na nohou. Tvoje tělo začne mít „zaoblené tvary“; pomalu, ale jistě a viditelně se začnou vzdouvat tvé prsy, zvětšovat bradavky i dvorce, rozšíří se ti boky a vyrýsuje se ti pas.

Všechny tyto změny ale neprobíhají harmonicky. Náhle nevíš, co si počít s vytáhlýma rukama. Možná začneš nosit rovnátka na zuby. Rozčiluje tě ustavičná bolest nohou, která pochází od toho, jak rosteš. Děláš si starosti, jestli tvá prsa nejsou příliš velká nebo příliš malá. Mazové žlázy produkují náhle příliš mnoho kožního mazu a tobě všude možně naskakují zanícené pupínky.

Kromě mnoha tělesných změn tebou čím dál více zmítají nejrůznější city. Náhle jsi bezdůvodně pošetilá. Utápíš se ve smutku s myšlenkou, že tě nikdo nechápe. Chtěla by ses vzbouřit proti celému světu. Toužíš po svobodě a nezávislosti, ale zároveň máš strach ze všeho nového a neznámého. Občas se zatoužíš vrátit do bezstarostných dětských dnů. Mnohé z toho, co ti dělávalo radost, ti náhle připadá hloupé. Připadá ti, jako by se celé tvé nitro vezlo na horské dráze – nahoru, dolů, nahoru a zase dolů. Jakmile se cítíš takhle, je jisté, že jsi v pubertě.

Je normální, že jsou mé pocity tak rozdílné a zmatené?

Odpověď na tuto otázku zní: ano. Lidé se vyvíjejí během celého svého života. A ty se právě teď učíš, jak se stát dospělou. Do určité míry je dospívání to nejtěžší, co se člověk musí v životě naučit, a to se odehrává právě v období puberty. Američtí a kanadští biologové a neurologové tento proces vysvětlili velmi názorně: „Mozek dospívajícího je jako rozestavěná stavba.“ Dosud se vycházelo z poznatků, že růst mozkové hmoty u člověka je ukončen okolo osmého roku věku. Mezitím ale vědci došli k závěru, že ve věku devíti let dochází k novému výraznému růstu mozku, především v jeho nejdůležitější řídicí části, v takzvané prefrontální kůře velkého mozku. Je to místo, kde dochází ke kontrole lidských emocí a procesů rozhodování. V mozku dospívajících dochází ke druhé fázi mozkových změn. A právě proto, že tomu tak je, objevují se v pubertě problémy s racionálním jednáním.

Ale co je to platné, když nevíš, co si s tím vším zmatkem počít. Emoce tu zkrátka a dobře najednou jsou. Někdy postupně, někdy všechny najednou – láska, smutek, hněv, žárlivost, pocity méněcennosti, stud, strach, stesk, radost, hněv, velikášství. Odkud se všechny berou? Proč teď? A proč se to děje právě tobě?

Možná si v tuto chvíli myslíš, že emoce nejsou tak důležité jako moudrost a rozum. Možná bys svým emocím nejraději vůbec neumožnila se projevit nebo bys je chtěla skrýt. Nebo se obáváš, že se ti kvůli tvým emocím někdo vysměje nebo je bude zesměšňovat. Ale každý člověk má emoce, nikdo bez nich nemůže žít. Být dospělý znamená rovněž mít odvahu své emoce projevit a stát si za nimi.

Je pravděpodobné, že se svěříš svému nejlepšímu příteli či přítelkyni. Ale protože jste asi oba přibližně stejně staří, budete na věci nahlížet velmi podobně. Proto je smysluplnější obrátit se pro radu na někoho, kdo je už „o kousek“ dál než ty, na někoho, koho bys mohla akceptovat jako vzor a o kom si myslíš, že ti rozumí. V ideálním případě jsou to tvoji rodiče.

Jsem sobec, když se často zaobírám sama sebou?

Na to je jasná odpověď. Jestli se někdy v životě vyskytne období, ve kterém smíš myslet jen a jen na sebe, tak je to právě nyní, protože v této době se sama sebou a svými emocemi zaobíráš víceméně z donucení. Jen nesmíš v pubertě zůstat navěky.

Puberta je období, ve kterém dochází k odtrhování se od rodičů. Nyní, ve chvíli, kdy už nejsi dítětem, začínáš objevovat svoji intimní oblast, své soukromí. Neexistují pravidla, která by určovala, kolik intimity kdo potřebuje. Každý člověk má právo vymezit si její hranice, ale zároveň by měl mít ohledy a respektovat tyto meze i u druhých. To není sobectví. Potřebuješ mít svůj vlastní ochranný prostor, kde bys zpracovala vše, co se na tebe v důsledku puberty nepřetržitě řítí. Že nyní myslíš nejvíce sama na sebe, na své tělo a emoce, na svá přání a touhy – to ti nebude mít nikdo za zlé a nikdo ti v tom nebude bránit.

Skutečností ale je, že život plyne stále dál. Musíš chodit do školy, i když jsi smutná, musíš jíst a pít, i když jsi zamilovaná, náležíš ke své rodině (ve které musíš plnit různé úkoly), i když nevíš, kde ti hlava stojí. Když se ze všeho vyvlékneš a ještě se navíc ponoříš do sebelítosti anebo jestliže svoje pocity potlačíš a budeš vše němě skrývat ve svém nitru, uškodíš tím pouze sama sobě. Přestože si v tu chvíli myslíš, že ti nikdo na světě nerozumí, je to omyl! Nalezneš-li v sobě odvahu se se svými myšlenkami a pocity svěřit, zjistíš, že nejsi sama, kdo se cítí či cítil tak jako teď ty. Vždyť pubertou kdysi prošli i tvoji rodiče, starší sourozenci a všichni ostatní dospělí.

Jestliže tě nenapadá nikdo, s kým by sis mohla promluvit, existuje ještě celá řada dalších možností, jak se odreagovat. Věnuj se sportu, najdi si koníčky, které tě baví. A jestli ani to nepomáhá, je v naprostém pořádku, když jednoduše nebudeš dělat nic. Ovšem nesmí to tak zůstat natrvalo…

Jak se ze mě stane osobnost?

Je možné ovlivnit svůj vlastní vývoj, anebo se člověk prostě stane takovým, jakým je, od přírody? Odpověď je zcela jednoduchá – ano, svůj vývoj můžeš ovlivnit. Můžeš trénovat postoje (třeba sebekázeň, upřímnost, odvahu před „autoritami“), které ti postupně přejdou do krve. Můžeš se zasazovat o určité hodnoty (třeba angažovaností v nějakém spolku nebo v obci, kde žiješ) a jiné věci zase bezvýhradně odmítat (drogy, rasismus či něco podobného). Když na sobě začneš pracovat nyní, investuješ do toho nejlepšího, co máš – do svého života.

K dospívání patří i to, že čas od času přiznáš, že se necítíš nejlépe, že jsi udělala chybu nebo že potřebuješ pomoc. A k dospělému člověku patří ještě něco: neprosazuje vždy a za všech okolností pouze svůj vlastní názor, ale akceptuje i názory svého okolí. Slušnost a ochota ke kompromisu, stejně jako schopnost přemýšlet o tom, zda tvoji rodiče či učitelé jsou skutečně tak moc mimo, to jsou vlastnosti, které vyjadřují „zralost“.

Jak mám dosáhnout toho, aby mě rodiče brali vážně?

„Já už nejsem malé dítě!“ Tuto větu už se sebe naštvaně nebo zklamaně vypravil snad každý. Rodiče zkrátka nechtějí pochopit, že jsi už dospělá. Dospělá? No, i když se v mnoha ohledech zdáš zralá a vyspělá, dokud nejsi plnoletá, jsou za tebe podle zákona odpovědní rodiče. A to je zavazuje k tomu, aby na tebe dohlíželi.

Většina rodičů si přeje pro svoje děti jen to nejlepší, a tak je pro ně často velice těžké, když jsou svědky toho, jak se od nich jejich dítě odpoutává a čím dál víc se jim vzdaluje. Nechtějí si připustit, že už nejsi ta sladká malá holčička, kterou provázeli životem více než deset let, a stále tě chtějí ochraňovat před nebezpečími, která na tebe v důsledku tvé zvědavosti a radosti ze života všude kolem číhají. Zatímco ty jsi přesvědčená, že už dokážeš mít svůj život pevně v rukou.

A to je základem nekonečných konfliktů a střetů. Záleží jenom na vás všech – na tobě, na tvých rodičích a na celé rodině, jak se s tím vypořádáte.

Neexistuje univerzální řešení. Lidé jsou příliš rozdílní. Ovšem jestli vlastnosti jako upřímnost, toleranci či otevřenost nevyžaduješ od ostatních pouze vůči sobě, ale dokážeš je použít i ve vztazích vůči ostatním, bude se ti dařit se svým okolím vycházet v podstatě dobře. Jestliže se pokusíš pochopit své rodiče, jejich obavy, opatrnost, lásku (kterou jako takovou někdy možná nevnímáš) i dobrou vůli vůči tobě, bude pro tebe celá situace mnohem snazší. Jestliže budeš mít na paměti, že i oni si zasluhují respekt a že mají city, které není zrovna nutné denně zraňovat, bude vaše soužití mnohem jednodušší.

Musím se svým rodičům se vším svěřovat?

Není tohle hloupá situace? Od tvého narození rodiče vše plánovali, rozmýšleli i rozhodovali za tebe. Ale najednou ti to přestává vyhovovat. Náhle říkáš: „A dost, tady je hranice a ani o krok dále!“ Najednou požaduješ právo spolurozhodování. To je obtížné pro obě strany, že?

Děti svádějí se svými rodiči a učiteli zahořklé souboje, dívky se často cítí podrážděné a mají pocit, že jim všichni ostatní jenom ubližují. Připadá jim, že se s nimi zachází jako s malými dětmi.

Mnoho rodičů reaguje rozzlobeně a s nepochopením, když jejich „líbezné malé děvčátko“ náhle provokuje a projevuje více ohledů vůči své partě než vůči vlastní rodině. V pubertě se mladí lidé s oblibou sdružují ve skupinách, protože čas strávený společně s vrstevníky podporuje jejich sebevědomí, ale jen málokteří rodiče pobývají rádi pod jednou střechou s partou hlučných výrostků. Mají strach o tvou budoucnost a obávají se, aby ses nedostala do problémů. Důsledkem jsou – zákazy, zákazy, zákazy.

Mnohým rodičům to připadá, jako kdyby jejich dítě náhle ztratilo veškerý cit a porozumění pro ostatní lidi. Ptají se, jaké problémy na ně ještě dolehnou. A to u nich vyvolává stres. Není divu, že ti táta a maminka nyní jdou tak často na nervy.

Samozřejmě, že jim dávno nemusíš říkat všechno. Ostatně je až druhořadé, co chceš svým rodičům povědět. Jak dobře spolu vycházíte většinou dokáže to, jak jim věci povíš. Protože jim ale chceš zamlčet věci, o kterých víš, že by s nimi nesouhlasili, míváš často špatné svědomí a pronásledují tě pocity viny. V pubertě se zkrátka jedná o osamostatnění. Proto je naprosto normální, když se v některých situacích bouříš a odporuješ.

Proč někteří říkají, že jsem náladová potvora?

Vše, co bylo popsáno na předchozích stránkách, působí samozřejmě na lidi kolem tebe. Jak tvoje nejistota, tak tvé nové zkušenosti. Už nejsi ta „milá hodná dívenka“ – jestli jsi jí ovšem vůbec kdy byla! Samozřejmě, že ostatní mnohem snáz vyjdou s někým, kdo se vším souhlasí, než s někým, kdo věci zkoumá, vyptává se, kdo se staví na odpor a kdo má vlastní názory. No a co? Především je důležité, abys nalezla sama sebe. A s tím je spojené rebelantství i protesty, pokud ale nevyústí ve válku se vším a se všemi. Toto období časem přejde – to se týká tebe i tvého okolí. A jestli ti říkají, že jsi náladová potvora – co má být? Jsi na cestě k sobě samé. A ta cesta nevypadá pořád jako dálnice, ale občas jako hodně hrbolatá pěšinka. Někdy si na ní nabiješ i nos. Ale mohlo by být hůř…

Jak často smím chodit na diskotéky? Kdy a na jak dlouho můžu večer ven?

Tvoji rodiče mají právo se tě ptát, kam jdeš a kdy se vrátíš. Mohou od tebe požadovat informace o podnicích a diskotékách, které navštěvuješ. Protože dokud nejsi plnoletá, mají za tebe rodiče podle Zákona o rodině (zákon č. 210/1998 Sb.) rodičovskou zodpovědnost. Hrají rozhodující úlohu ve tvé výchově a mají i právo rozhodovat o tom, jak a kde budeš trávit svůj volný čas. Mohou ti tedy například zakázat, abys navštěvovala herny nebo diskotéky. Kromě toho ti mohou i nařizovat, v kolik hodin musíš být večer doma. Alespoň dokud nebudeš plnoletá. Teprve od svých 18 let můžeš rozhodovat o svém způsobu života sama, rozhodovat se na vlastní zodpovědnost, jak dlouho, s kým a kde chceš být.

Zkrácený výňatek ze Zákona o rodině:

§31 (1) Rodičovská zodpovědnost je souhrn práv a povinností

a) při péči o nezletilé dítě, zahrnující zejména péči o jeho zdraví, jeho tělesný, citový, rozumový a mravní vývoj,

b) při zastupování nezletilého dítěte,

c) při správě jeho jmění.

§31 (2) Při výkonu práv a povinností uvedených v odstavci 1 jsou rodiče povinni důsledně chránit zájmy dítěte, řídit jeho jednání a vykonávat nad ním dohled odpovídající stupni jeho vývoje. Mají právo užít přiměřených výchovných prostředků tak, aby nebyla dotčena důstojnost dítěte a jakkoli ohroženo jeho zdraví, jeho tělesný, citový, rozumový a mravní vývoj.

§31 (3) Dítě, které je schopno s ohledem na stupeň svého vývoje vytvořit si vlastní názor a posoudit dosah opatření jeho se týkajících, má právo obdržet potřebné informace a svobodně se vyjadřovat ke všem rozhodnutím rodičů týkajících se podstatných záležitostí jeho osoby a být slyšeno v každém řízení,

v němž se o takových záležitostech rozhoduje.

§31 (4) Dítě, které žije ve společné domácnosti s rodiči, je povinno podle svých schopností jim pomáhat. Je dále povinno přispívat i na úhradu společných potřeb rodiny, pokud má vlastní příjem, popřípadě majetek, kterého lze použít pro společné potřeby rodiny.

§32 (1) Rozhodující úlohu ve výchově dětí mají rodiče.

§32 (2) Rodiče mají být osobním životem a chováním příkladem svým dětem.

§33 Na výchově dítěte se podílí i manžel, který není rodičem dítěte, za předpokladu, že s ním žije ve společné domácnosti.

§34 (1) Rodičovská zodpovědnost náleží oběma rodičům.

§35 Dítě je povinno své rodiče ctít a respektovat.

Několik příkladů, co a v jakém věku smíš dělat:

– Od 12 let můžeš sedět v autě vedle řidiče, ovšem pokud dosahuješ výšky 150 cm. Kdo nemá výšku více než 150 cm, smí sedět na sedadle spolujezdce až po dovršení 18 let.

– Od 15 let smíš sama jezdit na jízdním kole na silnici na místních komunikacích a veřejně přístupných účelových komunikacích. Cyklisté mladší 18 let musí za jízdy používat ochrannou přilbu.

– V 15 letech můžeš absolvovat výcvik a získat řidičský průkaz opravňující tě řídit moped nebo malý motocykl s maximální rychlostí 45 km/hod.

– Od 15 let budeš muset mít svůj vlastní občanský průkaz. O vydání prvního průkazu nežádá ještě samotné dítě, ale jeho rodič. Žádat může nejdříve šedesát dnů před narozeninami dítěte, nejpozději to musí stihnout v den 15. narozenin dítěte. První průkaz se vydává na 5 let.

– Od 15 let můžeš sama zažádat o pas (do 18 let ale jen s písemným souhlasem rodičů) a sama si ho převzít.

– V 15 letech, po ukončení povinné školní docházky, můžeš uzavřít pracovní poměr. Od 1. 1. 2008 podle nového Zákoníku práce smějí mladiství do 18 let pracovat 40 hodin týdně, max. 8 hodin denně. Více podrobností uvádí Zákon č. 262/2006 Sb., tj. Zákoník práce.

– 15 let je v současné době hranice trestní odpovědnosti. V jednání zákonodárců je snížení této hranice na 14 let. Podle zákona není dítě mladší 15 let trestně odpovědné, ale Zákon o soudnictví ve věcech mládeže č. 218/2003 Sb. umožňuje, aby stát v občanském soudním řízení řešil trestné činy těchto dětí různými výchovnými opatřeními.

– Od 15 let mohou mladí lidé zcela otevřeně žít pohlavním životem včetně pohlavního styku.

– V 16 letech můžeš získat po výcviku řidičský průkaz opravňující tě k řízení motocyklu do objemu 125 ccm a do výkonu 11 kW.

– Dětem a mladistvým do 18 let není povolen prodej tabákových výrobků, alkoholu, pornografických materiálů, není jim povolen vstup do heren a sexshopů, nesmějí hrát hazardní hry.

– Přestože podmínkou pro uzavření manželství je v zásadě způsobilost k právním úkonům snoubenců a věk nejméně 18 let, v odůvodněných případech (zejména v případě očekávání narození dítěte a následného zajištění jeho bezproblémové výchovy) může soud zplnoletnit osobu mladší osmnácti let. Této osobě však musí být alespoň 16 let a jedinec poté přebírá veškerá práva a povinnosti plnoletých osob (například právo volit – podle§ 13 Zákonu o rodině). Jestliže došlo ke zplnoletnění, ale manželství bylo po nějaké době rozvedeno, soud zplnoletnění už nezruší. Obě věkové hranice jsou v českém právu stejné pro muže i pro ženy. Leckde v cizině jsou věkové hranice pro dívky o něco nižší.

Co mám dělat, když už se mi nechce chodit do školy?

I v tomto případě vše zcela jasně definuje zákon. Znamená to tedy, že povinná školní docházka trvá devět let a že ji musíš dokončit. Až do tohoto okamžiku mají do tvého vzdělávání co mluvit tvoji rodiče. Po ukončení povinné školní docházky, a jestliže ti už bylo 15 let, můžeš uzavřít pracovní poměr. Ovšem můžeš dále studovat třeba na odborném učilišti či na střední škole a získat tak střední vzdělání, střední vzdělání s výučním listem anebo střední vzdělání s maturitou.

Kdy se mohu odstěhovat z domova?

Jakmile je ti 18 let. V tu chvíli jsi plnoletá a takzvaná „rodičovská nadvláda“ tím končí. V osmnácti letech si můžeš sama zvolit, kde chceš bydlet, můžeš si zvolit povolání i místo, kde budeš zaměstnaná. Do své plnoletosti se proti vůli rodičů odstěhovat z domova nemůžeš. V krajním případě tě mohou donutit k návratu domů i za pomoci policie. Jestliže se ale usilovně a neustále bráníš tomu bydlet s rodiči, rozhodne o tvém dalším osudu soud. Zda po tobě bude požadováno, abys nadále bydlela u rodičů, záleží na okolnostech. Pouze ve složitých situacích, jakými jsou například zneužívání nebo zanedbávání, může být tvým rodičům soudně omezena rodičovská zodpovědnost. (Viz Zákon o rodině č. 210/1998 Sb. a Zákon o sociálně-právní ochraně dětí 359/1999 Sb.) Možná, že jsi v situaci, kdy ti lidé, kteří ti mají poskytovat ochranu, oporu a jistotu, tohle všechno odepírají. V takovou chvíli by ses měla obrátit na své učitele, sociální pracovníky nebo třeba duchovní a se svou situací se jim svěřit. Jsou tu proto, aby ti pomohli.

Na co bys ovšem měla myslet: odstěhovat se z domova znamená postavit se na vlastní nohy se vším všudy. Znamená to, že se musíš každodenně postarat úplně o všechno. Prát si prádlo, uklízet byt, postarat se, aby lednička nezela prázdnotou, platit nájem i spotřebu všech energií – plynu, elektřiny a vody. Tohle všechno stojí čas a peníze. Přece jenom je někdy uklidňující pocit, když víš, že je tu někdo, kdo nad tebou drží ochrannou ruku. Člověk potřebuje rodiče déle, než je ochoten si připustit. A tato „potřeba“ ještě zdaleka nekončí pubertou. Vědomí, že existuje místo, kam se může člověk kdykoliv vrátit – tedy domů k rodičům –, může být velmi důležité.

Otec má přítelkyni – jak to dopadne s naší rodinou?

Otcové mají pro dcery v pubertě obzvlášť velký význam. Otec je tvým vzorem, pro malou dcerku bývá otec často její první „láskou“ („Jednou se provdám za tatínka…“). Dívky často formují svůj ženský obraz podle svých otců.

Otec je v životě dcery prvním mužem, který jí dává pocit, že je důležitá, tím, že jí věnuje pozornost, nebo že důležitá není v případě, že se o ni nestará. To má opět vliv na to, jaký žebříček hodnot si dívky vytvoří ve svých budoucích vztazích k mužům.

Nyní ses tedy dozvěděla, že tvůj otec má přítelkyni. K tomu uvedu několik zásadních poznámek: v současnosti je čím dál těžší a složitější strávit po boku jednoho člověka celý život. Stále více manželství se rozvádí, k čemuž existují tisíce důvodů. A když se rozbije manželství, nikdy není vina pouze na jedné straně.

V krizi máme všichni tendenci stavět své zájmy nade vše a přehlížet potřeby druhých. Stejně se nyní patrně povede i tvému otci. Trápí ho výčitky svědomí, pocity viny a studu. Hádky a výměny názorů s tvojí matkou, potácení se mezi dvěma stranami – to všechno ho vyčerpává. Výsledkem je křik nebo mlčení, lhaní a situace, kdy se jeden druhému snaží pokud možno vyhnout.

Ty pociťuješ především hněv, zklamání a docházíš k hořkému poznání, že tvůj otec je člověkem s chybami a rozpory. Tohle všechno vstřebat stojí spoustu času. Ponechej si ho tolik, kolik ho potřebuješ. A dopřej čas i svému otci. Když to půjde, pokus se s ním promluvit si o svých pocitech, ale neodsuzuj ho. Vzdej se pokusů o vydírání, výhrůžek a podobného nátlaku. To, co se stalo, je věcí, která se týká dospělých. Samozřejmě bys jim ale měla povědět a ukázat, jak moc se tě celá záležitost dotýká.

Moji rodiče se chtějí rozejít – co teď?

Každý člověk skrývá hluboko ve svém nitru strach z toho, že nebude milován a že bude opuštěn. Tento strach vystupuje v extrémních situacích, jakými jsou smrt, rozchod nebo rozvod, silně na povrch. Mnoho dětí a mladistvých pociťuje vinu za rozchod svých rodičů. Výzkumy ukazují, že tak smýšlí takřka polovina dětí. Ale jedno ti mohu povědět s jistotou: ty za rozchod dospělých ani trochu nemůžeš. Neneseš za něj žádnou vinu. V žádném případě si nesmíš něco takového namlouvat.

Pravděpodobně se v důsledku své bezmoci moc zlobíš a tento hněv částečně obracíš proti svým rodičům, především proti tomu z nich, kterého pokládáš za „viníka“. Pociťuješ zároveň smutek z toho, že všechno pravděpodobně končí. Ať už se napáchaly jakkoliv velké škody, každá krize zároveň přináší šanci. Takovou, která lidem otevře nové cesty, na kterých možná dokážou i věci, o které se dosud ani nepokusili. Po každém krachu se uvolní cesta pro něco nového, i když v tuto chvíli nikdo neví, jak bude všechno vypadat. A v neposlední řadě platí: rozvody učí děti, aby se mnohem lépe připravily na své vlastní partnerské vztahy a aby se do budoucna vystříhaly stejných chyb, jaké učinili jejich rodiče.

Každopádně kolem sebe nyní potřebuješ lidi, se kterými bys svoji situaci mohla probrat. Možná máš mezi svými přáteli či spolužáky někoho, kdo si už podobnou situací prošel. Určitě by ti mohli dát nějaké užitečné rady. Stejně tak ti mohou pomoci psychologové v poradně pro mladistvé nebo duchovní. Několik adres nalezneš na konci této knížky.

Rodiče jsou rozvedení – a co teď?

V každé zásadní změně životních poměrů spatřujeme my lidé něco ohrožujícího. Proto i ty máš patrně nyní velké starosti a ptáš se: Jak často uvidím toho rodiče, který s námi už nebydlí doma? Kde budeme bydlet my? Budeme mít do budoucna dost peněz na jídlo a nájem?

Jakmile je po rozvodu, jako první se obvykle objeví reakce: Je mi dobře. Všechno je v pořádku. Možná to pro nás všechny bylo to nejlepší. Zní to sice dobře, ale uvnitř se nejspíš cítíš úplně jinak. Tomu se říká potlačování. Ten, kdo něco potlačuje, si nepřipouští, že se něco doopravdy stalo. Potlačování je naprosto přirozená reakce, ale nesmí trvat navždy. Jednoho dne je nutné pohlédnout pravdě do očí a přiznat si: Moji rodiče jsou rozvedení. To je realita, která bolí.

Typickou reakcí na tento poznatek může být hněv: Proč mi to rodiče udělali? Zničili mi celý život! Proč to Bůh dopustil? … a mnoho podobných otázek. Každý se se svým hněvem vyrovnává jinak. Zlost a hněv jsou naprosto normální pocity. Využít je tvořivě osvobozuje a napomáhá vyřešit problémy.

Ovšem ten, kdo tyto pocity neumí udržet pod kontrolou, zatěžuje sebe i ostatní a situaci ještě zhoršuje. Jestliže se člověk s potlačováním a zlostí nevyrovná, může u něj například dojít k rozvinutí deprese. Zdánlivě před sebou nevidí žádnou naději a neví, co si má počít. Dopadne až na samé dno. Dlouhotrvající deprese je onemocnění. Jestliže smutek neustupuje, je zapotřebí terapeutické pomoci, obzvlášť když se objeví sebevražedné sklony. V takovou chvíli je nutné ihned vyhledat psychologickou pomoc.

Světlo na konci tunelu znamená všechno přijmout: Novou situaci plně přijímám a akceptuji ji. I když pro tebe bude zpočátku těžké uspořádat si život, všechno se dá opět do pohybu.

Kam a ke komu půjdu po rozvodu?

Po rozvodu vyvstává zcela konkrétní otázka o svěření dítěte do péče. Soud přezkoumá nejprve některá kritéria: jaké je přání dítěte, kdo z rodičů je schopen se o dítě lépe postarat a kdo je pro výchovu dítěte vhodnější, zda zůstane zachováno stejné prostředí, ve kterém dítě žilo. Opatření, které vydá soud při rozvodu, ovšem není nezvratné. Soud může své rozhodnutí kdykoliv změnit, jestliže je to v zájmu dítěte.

Je-li dítě s ohledem na svůj věk a rozumovou vyspělost samo schopno vyjádřit svobodně svůj názor a poznatky, je třeba při výchovných opatřeních na jeho názor a poznatky vzít zřetel. Soud zjišťuje názor a poznatky dítěte z jeho výpovědi, přičemž s ohledem na jeho věk a rozumovou vyspělost dá přednost výslechu dítěte při jednání. Můžeš mít své vlastní návrhy, kterým ovšem soud nemusí bezpodmínečně vyhovět.

V současné době je stále běžnější společná péče o dítě. Ale i když je dítě svěřeno do péče pouze jednoho z rodičů, je sice druhý rodič z jeho výchovy vyřazen, ale zpravidla má právo na styk s dítětem, má právo je navštěvovat a pravidelně se s ním vídat. I po soudním svěření dítěte do péče jednoho z rodičů mají rodičovskou zodpovědnost oba dva rodiče.

Table of Contents

Kapitola 1