Přeložila:

DAGMAR BREJLOVÁ

S. H. Kolee: Osudová náhoda

Vydání první

Copyright © 2012 by S. H. Kolee

Published by arrangement with Dystel & Goderich Literary Management,

New York, USA.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1922. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Fated vydaného v roce 2012

Český překlad © 2015 Dagmar Brejlová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na obálce © 2015 Karri Klawiter

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0094-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0095-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

S. H. KOLEE

OSUDOVÁ NÁHODA

Ukážka z elektronickej knihy

Postavy a události v knize jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost se skutečnými osobami,

žijícími či zemřelými, je náhodná

a autorkou nezamýšlená.

Kapitola první

„Ksakru.“ To jediné slovíčko vystřelilo z Macie Spireové jako výbuch. Rázně prošla kolem stolu a znechuceně na něj odhodila mobilní telefon.

Zvedla jsem hlavu od jídelního lístku. „Co je?“ zeptala jsem se. Předtím si odskočila ven, aby vyřídila telefon. Doufala jsem, že kvůli mně nebude mít průšvih. Měla totiž hrozný fofr a do nabitého programu vmáčkla společný oběd.

„Přerazím ji. Sandru. Měla za mě zaskočit během dovolené, ale právě mi oznámila, že už nebude čekat a mizí do Virginie. Měla se stěhovat až v srpnu s přítelem, a nakonec si sbalila saky paky a odjíždí tenhle víkend. Jsem namydlená.“

Empaticky jsem pokývala hlavou. Věděla jsem, že Sandra tím mojí kamarádce totálně nabourala plány. Společně s přítelem, fotografujícím pro časopis o cestování, se totiž chystala na tříměsíční putování po Evropě a Asii. Její šéf souhlasil s tak dlouhou dovolenou pouze pod podmínkou, že za sebe najde náhradu.

Macie na mě upřela pohled a chytila mě za ruku: „Lauren, že jsi ještě nenašla brigádu, viď? Jako můj záskok bys byla dokonalá!“

Pomalu jsem zavrtěla hlavou a předem se obrňovala vůči kamarádčinu naléhání. „Určitě najdeš někoho jiného, odjíždíte až v pátek.“

„Vždyť je středa!“ zaúpěla. „Caden mě zastřelí! Na naši cestu kývl jen díky tomu, že počítal se Sandrou. Už jí věří, protože za mě byla v práci loni, když máma onemocněla a já se o ni starala.“

„Tak proč by podle tebe měl věřit mně?“ napadlo mě. „Jsem pro něj cizí člověk. Kromě toho nemám jako osobní asistentka žádnou praxi.“

„Já ti věřím,“ zdůraznila Macie. „Navíc máš praxi jako asistentka v administrativě. Tohle je podobné, jenom vyřizuješ víc osobních věcí.“

Povzdychla jsem si. Docházelo mi, proč se do pomáhání kamarádce dvakrát nehrnu. Neměla jsem totiž pádnou výmluvu. Po Maciině odjezdu jsem měla bydlet u ní, ale zatím jsem nenašla práci. Když se při jednom z našich častých telefonátů zběžně zmínila o tom, že hledá někoho do podnájmu, než se vrátí, bez váhání jsem po té příležitosti skočila. Chicago mě dusilo a doléhal na mě pocit, že se v něm své minulosti nikdy nezbavím. Představa, že budu v New Yorku, třeba jen na pár měsíců, byla neskutečně lákavá. Doufala jsem, že si co nevidět najdu práci, abych si po Maciině návratu mohla pronajmout vlastní bydlení a zůstat v New Yorku natrvalo. Nechtěla jsem hned riskovat s prací na plný úvazek, proto jsem přes agentury hledala brigádu.

Zaskočit za Macie během její dovolené vypadalo jako ideální řešení. Bohužel mě odrazovala vidina práce s Cadenem Rileym. Sice jsem ho nikdy neviděla, ale moc dobře jsem věděla, co je zač. Byl hvězdou uměleckého světa, zázračným géniem, který měl od puberty na své fotky privilegovaná místa. Teď mu bylo dvaatřicet a na každém kroku byl mediální senzací. Jeho kontroverzní fotky doprovázela chvála i odsouzení kritiků. Jeho poslední kolekce fotek se pohybovala na tenké hranici s pornografií. Jejím tématem byly totiž ženy při bouřlivých orgasmech. Samozřejmě se proslýchalo, že původcem orgasmů na fotkách byl on sám.

Caden Riley byl prostě typ muže, ze kterého jsem byla nervózní. Vlastně pořádně vystresovaná. Na dálku z něj sálala nespoutaná živočišná energie. Byla jsem z ní paf, ale ne v tom dobrém slova smyslu. Situaci komplikoval tím, že byl hodně atraktivní. V časopisech a novinách jsem viděla spousty jeho fotek a z každé fotky i skrz stránky doslova vyskakovala živočišná mužnost. Mužům jako Caden Riley jsem se celý život vyhýbala.

„Lauren, prosím tě,“ žadonila Macie. Upínala na mě zoufalý pohled. „Tak se s ním alespoň přijď seznámit.“ Kousla se do rtu a pokračovala: „Třeba s tebou nebude chtít pracovat, co ty víš. Novým lidem moc nevěří. Naštěstí věří mně a já se za tvoje kvality a schopnosti zaručím.“

Zvažovala jsem své možnosti. Neexistoval logický důvod, proč bych měla odmítat práci, která mi sama spadla do klína. Celý život jsem bojovala s iracionálním strachem z mužů. Už toho bylo dost. Měla jsem plné zuby obav i promarněných příležitostí. Štvalo mě, že můj život ovládá minulost.

„Dobře, omrknu ho, ale nic ti neslibuju.“

„Bezva, jsi zlatá!“ Macie se šťastně rozzářila. Neubránila jsem se úsměvu. Maciina dobrá nálada byla nakažlivá. Právě tím mě na DePaulově univerzitě, kde jsme obě studovaly, zaujala. Byla můj pravý opak, vždycky jsem chtěla být jako ona. Šťastná, bezstarostná, normální.

Číšník si poznamenal naši objednávku a Macie bez ustání švitořila o tom, že se na její práci dokonale hodím.

„Caden se ti bude líbit. Je náročný, ale férový. Dneska už nemá nic domluveného, takže za ním můžeme skočit hned po obědě.“

Pohledem jsem přejela obyčejné džíny s rolákem. Sice panoval duben, ale vzduch se zatím nestačil příliš ohřát. Hnědé kudrnaté vlasy mi vždycky dávaly zabrat a ani dneska nebyly jako ze škatulky. Horko těžko jsem je zkrotila do culíku. „Na jednání s potenciálním zaměstnavatelem nejsem oblečená. Skočím domů a převlíknu se.“

„Nesmysl, sluší ti to. Není to klasická administrativní práce. Klidně můžeš chodit v džínách, hlavně abys byla upravená a reprezentativní.“

Zamračila jsem se. „Nepřipadá ti divné pracovat u někoho doma? Jakou máš vlastně pracovní dobu?“

Macie zavrtěla hlavou. „Caden má obrovský dům a přízemí nechal přebudovat na ateliér a kancelář. Ani ti nepřijde, že jsi u něj doma. V práci bývám různě. Bohužel se nemůžu spolehnout na to, že budu chodit pořád stejně, navíc jsem prakticky pořád na telefonu.“ Macie se povzbudivě usmála. Nejspíš jí došlo, že svoji práci neprezentuje v nejrůžovějším světle. „Caden nemívá bláznivé požadavky a vcelku chápe, že jeho zaměstnanci mají i osobní život.“

„Bylas s ním někdy na focení?“ zeptala jsem se tlumeně, aby nás nikdo neslyšel. „Je pravda, co se říká o něm a modelkách?“

„Nebyla, Caden fotí sám.“ Pokrčila rameny. „Ty drby o jeho vztahu s modelkami samozřejmě znám, ale kdo ví. Je férový šéf, platí mi včas, takže pro mě za mě ať si v ateliéru provozuje třeba kámasútru.“

V duchu jsem si oddychla. Na focení bych s ním opravdu chodit nechtěla. Nestála jsem o to, abych se proměnila ve svědka jeho sexuálních hrátek s modelkami. Zvědavost přesto byla silnější. „Počkej, ale něco se ti donese, ne?“

Macie se zasmála. „Vsadím se, že ateliér je zvukotěsný. Anebo ty ženské mlčí jako ryby.“

Macie mi při obědě vyprávěla o svých pracovních povinnostech, a než jsem se nadála, vydaly jsme se za Cadenem. Na obědě jsme byly kousek od její práce na Upper East Side, takže jsme nemusely daleko.

Macie odemkla vstupní dveře. Bylo mi hrozně, měla jsem nervy v háji. Odhodlaně jsem se bránila útokům svých fobií. Macie vešla dovnitř. Poslušně jsem ji následovala. Po pár krocích otevřela další dveře, hned vedle schodů. Vyvodila jsem si, že se po nich chodí do soukromých prostor. Kancelář byla veliká. U protější stěny stály naproti sobě dva psací stoly. Macie na jeden z nich odložila kabelku a posadila se.

„Tohle bude tvůj stůl. Ten druhý je Cadena, ale bývá tu málokdy. Svoje věci vyřizuje v kanceláři nahoře.“

Macie se podívala na hodinky a pak na mě mávla, abych si k ní přinesla židli. „Caden má pracovní oběd, ale měl by se co nevidět vrátit. Zatím si projdeme jeho program, jo?“

Macie v počítači otevřela složku s časovým harmonogramem. Bez váhání se pustila do vysvětlování. Líčila mi, že jsem odpovědná za domlouvání schůzek a pravidelné vyřizování provozních záležitostí. Hlava se mi zaplňovala jmény důležitých kontaktů a údaji o tom, kdy mu mám dát vyčistit oblečení. Zaslechla jsem, že se otevírají dveře.

Do kanceláře vcházel Caden. Zatajila jsem dech. Jeho přítomnost proměnila místnost v miniaturní prostor. Jeho fotky, které jsem vídala v médiích, zdaleka nevystihovaly realitu. Měl přes sto osmdesát, vynikaly na něm tmavě hnědé až černé vlasy. Mužnou tvář dokreslovaly výrazné rysy. Byl ztělesněním pěstěné mužské krásy a přirozené atraktivity. Šedé kalhoty si zjevně nechal ušít na míru. Černý pásek poutal pozornost ke štíhlému trupu. Bílou košili měl u krku rozepnutou. Rozhalenka dávala vyniknout opálenému silnému krku. Nejvíc mě na něm přitahovaly oči. Jejich barvu bych popsat asi neuměla. Byly zlatohnědé, připomínaly mi tekoucí med. Nejvíc mi připomínaly jantar. Jeho pohled musel fascinovat spoustu žen. Určitě se tetelily nedočkavostí, když jim těma pronikavýma očima pátravě bloudil po těle. I mě sjel pohledem. Naštval mě. Nedokázala jsem se ovládnout a svraštila jsem obočí.

„Ahoj, Cadene!“ zavolala na něj Macie stylem, jako by šéfem byla ona, a mávla na něj, aby přišel blíž. Caden ani nemukl a bez váhání ji poslechl. Nestačila jsem zírat. Přestal si mě všímat a soustředil se na Macie. „Potřebuju s tebou mluvit o Sandře. Seznamte se, tohle je Lauren.“

Caden ke mně natáhl ruku a prohlížel si mě s takovou intenzitou v očích, až mi z toho bylo úzko. I já zvedla ruku. Vzápětí se ztratila v jeho velké dlani. Pevně mi ruku sevřel a potřásl s ní.

„Rád vás poznávám, Lauren,“ pronesl hlubokým chraplavým hlasem. Nervy jsem měla napnuté k prasknutí. Na hrudi mě něco začalo svírat. Přinutila jsem se ke zdvořilému úsměvu.

„Já vás taky.“ Div jsem mu ruku nevytrhla ze sevření. Nechtěla jsem, aby na mně poznal, že jsem z něj nervózní. Připomněla jsem si, že dominantní muži mě provázejí celým životem a umím s nimi jednat. Nebyla jsem si však jistá, jestli některý z nich působil tak klidně a působivě zároveň. Přišpendlil mě pohledem k zemi. Připadala jsem si jako v pasti. Zhluboka jsem se nadýchla a připomněla si, že teď mám svůj život pod kontrolou jedině já. Žádný chlap mě už nikdy k ničemu nutit nebude.

Macie se pustila do své tirády. Mých rozpaků si zjevně nevšimla. Naopak zaregistrovala, že Caden je myšlenkami jinde. Zamávala mu dlaní před tváří, aby si jí nemohl nevšimnout.

„Cadene, haló! Víš, Sandra…“ Macie poprvé od jeho příchodu znervózněla. „No… nebude za mě moct zaskočit, protože se do Virginie stěhuje už teď o víkendu. Proto jsem našla Lauren. Na moje místo je perfektní. Je ještě lepší než Sandra, vážně. Spoustu let pracovala jako asistentka v administrativě a zaručuju se ti, že je spolehlivá. Můžeš jí věřit na sto procent.“

Caden stáhl obočí a sjel pohledem na Macie. Zamrzelo mě, že ho vidina nové zaměstnankyně v podobě mé maličkosti nenadchla.

„Vždyť odjíždíš za dva dny. Za tu dobu nestihneš nikoho zaučit.“ Podíval se na mě a pak znovu na Macie. „Promluvíme si o tom mezi čtyřma očima.“

Cítila jsem, jak mi hoří tváře, přesto jsem hrdě zdvihla bradu. Deptalo mě, že podle něj nejsem na tu práci dost dobrá, ale na druhou stranu jsem se mu nedivila, že si nechce do domu pustit cizí ženskou.

„Naprosto chápu, že mě nechcete přijmout. Sama si myslím, že by to nebyl nejlepší nápad. Jen jsem chtěla Macie pomoct.“

Caden na mě znovu upřel pohled. V koutcích úst mu zacukal úsměv. Vmžiku však zmizel.

„Nejde o to, že bych nevěřil vašim schopnostem, ale v mém životě se pořád něco děje a pracovat u mě není žádná legrace. Osobní asistentka se se sekretářkou nedá srovnávat. Nemůžu si dovolit, aby mi časový rozvrh nabourávalo to, že se asistentka v něčem nevyzná.“

Čím víc mluvil, tím víc mě štval. Jestli si myslel, že smyslem mého života je nosit mu oblečení z čistírny a vyřizovat rezervace na večeře, tak se šeredně mýlil. Sice byl slavný umělec, ale pozice jeho asistentky se stěží dala přirovnat k neopakovatelnému zážitku.

Vstala jsem a ze všech sil nasadila zdvořilý výraz. „Zjevně se shodneme, že takovéhle řešení není nejlepší.“ Otočila jsem se k Macie. Tvářila se jako hromádka neštěstí. Bylo mi jí líto, ale nehodlala jsem se nechat ponižovat Cadenovým výčtem mých nedostatků. „Promiň, Macie.“

Chtěla jsem odejít, ale Caden byl rychlejší a chytil mě za paži. Ztuhla jsem. Zalila mě vlna spousty emocí, hlavně strachu. Sice mě nepopadl za paži nijak drsně, ale lekla jsem se. Do krve se mi valil adrenalin.

Caden svraštil obočí a vedl mě zpátky k židli. „Sedněte si,“ rozkázal mi autoritativně. Nepochyboval o tom, že ho poslechnu. Podíval se na Macie a kývl bradou k otevřeným dveřím. „Můžu s tebou mluvit?“

Otevřela jsem pusu a chtěla něco namítnout, ale Macie mě umlčela žadonivým pohledem. Vstala a pádila za Cadenem. Zavřely se za nimi dveře. Přemýšlela jsem, co dál. Nehodlala jsem tam trčet jako pecka, ale současně jsem nemohla odejít, protože bych musela kolem nich.

Nakonec jsem usoudila, že si přece jen sednu. Připadalo mi hloupé stát tam jako tvrdé Y. Docela mi to pomohlo, uklidnila jsem se. V duchu jsem se nabádala, abych se vzchopila. Už to bylo dávno, co mě nějaký muž tak nepříjemně vyvedl z míry. Nerada jsem si ten pocit připomínala.

Caden s Macie se vrátili za pár minut. Macie se na mě povzbudivě usmívala, ale já se zarytě mračila. Cadena možná přesvědčila, že jsem na její pozici jako stvořená, ale já si najednou nebyla zrovna jistá, že tu práci chci.

Macie přicházela ke stolu. Vstala jsem. Caden na mě mávl, abych se zase posadila, a přitáhl si židli. Sedl si proti mně. Poslechla jsem ho, ale byla jsem za to na sebe pěkně naštvaná. Nakonec jsem se ovládla a zůstala na místě. Mezi asertivním chováním a uraženým dítětem je totiž zásadní rozdíl. Musela jsem se vzchopit. Pomyslné brnění, které jsem obvykle mívala jako druhou kůži, mě před Cadenovým pohledem bohužel moc nechránilo.

Macie se posadila ke svému stolu. Nejprve jsem se podívala na ni, pak na Cadena.

„Už půjdu, nechci vás zdržovat,“ oznámila jsem mu.

Caden na má slova nereagoval. Už na mě nekoukal jako hladový predátor, naopak nasadil profesionální výraz.

„Předtím jsem nechtěl shazovat vaše profesní dovednosti, ale pochopte, že ve své profesi musím klást hlavní důraz na diskrétnost. Nemůžu si dovolit, aby na veřejnost pronikaly osobní informace, a tím myslím kolegy i bulvární tisk.“

Caden se opřel a položil si kotník na koleno druhé nohy. Lokty si položil na opěrky a upřel na mě pátravý pohled. Nemohla jsem si nevšimnout, že se mu košile při tom pohybu napnula přes prsa. Nebyl tedy jen umělec, dokonce sportoval. Kalhoty se mu napnuly i přes vypracovaná stehna. Polkla jsem a provinile se mu podívala do očí. Děsila mě možnost, že by si mého pátravého pohledu všiml. Překonala i úžas nad tím, jak jsem na něj reagovala.

Caden pokračoval. Z jeho výrazu jsem nepoznala, jestli zaregistroval, že si ho prohlížím, nebo ne. „Macie mě ujistila, že jste nejen šikovná, ale i plně důvěryhodná.“ Sardonicky se usmál. „Sice mě někdy dohání k šílenství, ale jejímu úsudku naprosto věřím. Pracuje u mě už tři roky, což se nikomu před ní nepodařilo. Každopádně vás upozorňuju, že od vás budu očekávat, abyste byla čtyřiadvacet hodin denně na telefonu včetně víkendů. V práci vás budu potřebovat obvykle před devátou, ale někdy bude nutné, abyste přišla dřív a zůstala až do večera. O víkendech budete mít většinou volno, ale tu a tam se něco objeví, počítejte s tím. A když vám zavolám ve tři ráno a budu něco potřebovat, očekávám, že se podle toho zařídíte. Na druhou stranu si loajality hodně vážím a umím ji ocenit. Budete dostávat stejný plat jako Macie.“

Oznámil mi částku a já zalapala po dechu. Byl to víc než čtyřnásobek čehokoli, co jsem kdy v životě vydělávala. Došlo mi, že navzdory počátečním výhradám bych byla sama proti sobě, kdybych takovou nabídku odmítla. Navíc to bylo jen na tři měsíce a já potřebovala dočerpat spořicí účet, který jsem stěhováním do New Yorku vyplenila. Kromě toho jsem pořád splácela půjčku na vysokoškolská studia. Mimo jiné jsem vedla totálně nudný život a Macie jako jediný člověk, kterého jsem v New Yorku znala, na čtvrt roku odjížděla. Případné noční nebo víkendové požadavky mi tedy neměly do čeho zasahovat.

Caden navíc změnil postoj a místo předchozího neskrývaného zájmu nasadil masku profesionality. Trochu jsem se uklidnila, i když ty jeho sekýrnické manýry se mi ani za mák nelíbily.

Pokusila jsem se o sebevědomý úsměv. „Podmínky, které nabízíte, jsou pro mě přijatelné. Ráda budu během Maciiny nepřítomnosti zastávat pozici vaší asistentky.“

Caden přikývl. Čekala jsem, že se usměje, ale on místo toho vrhl na Macie přísný pohled. „Dohlídni na to, aby byly pořádně vyplněné papíry, hlavně dodatek o mlčenlivosti.“

Na mě se ani nepodíval a beze slova odešel. Zavřel za sebou dveře. Chvíli jsem jeho odchod trávila, teprve pak jsem se podívala na Macie.

„To se vždycky chová jako pitomec?“

Macie vyprskla smíchy. „Nedělej si z něj vrásky. Když jsem u něj začínala, skoro se na mě nepodíval. Teď se ke mně chová normálně, ale s novými lidmi má zjevně problém.“

Macie uměla lidi přeladit z bručounství. Byla synonymem sluníčka a dobré nálady. Od přírody byla milá a pozitivně naladěná a lidi za ní šli jako poslušné ovečky. Já se pohybovala na opačném pólu. Byla jsem odměřená a málomluvná. Radši jsem poslouchala, než mluvila. S Cadenovou odměřeností jsem neměla problém. Odtažitá profesionalita mi naprosto vyhovovala.

„Co má s tím dodatkem o mlčenlivosti?“

Macie zanořila ruku do šuplíku a vytáhla svazek papírů. „Caden trvá na tom, aby každý, kdo s ním má pracovně cokoli společného, podepsal mlčenlivost. Jde mu o to, aby se o něm nic nevynášelo.“

„Stává se to často?“

Pokrčila rameny. „Osobně o ničem nevím, ale v tom dodatku jsou takové sankce, že si to každý rozmyslí.“ Spiklenecky se na mě usmála. „Dodatek musejí podepisovat i modelky, které Caden fotí.“

Pustila jsem se do čtení. Tázavě jsem zdvihla obočí. Text připomínal právnickou hatmatilku. „Chápu správně, že si nepřeje, aby peprné detaily o jeho focení prosákly na veřejnost?“ zeptala jsem se a ukázala na text.

„Hm, a kromě toho pak modelky nesmějí lhát o tom, co se při focení opravdu dělo. Nepochybuju o tom, že spousta ženských, které fotí, by nejradši roznesla všude možně, že se vyspaly s úžasným Cadenem Rileym, i kdyby to nebyla pravda. Takhle nesmí mluvit o ničem, ať je to pravda, nebo lež. Caden je fajn chlap. Jen je to s ním… někdy zamotané,“ dodala po chvilce.

Hájila ho zuby nehty. Došlo mi, že loajalitu k němu myslela vážně. Kromě toho mi tím potvrdila, že práce u něj stojí za to. Měla ho ráda, takže jsem se ani já neměla čeho bát.

„Jak často se můžu těšit na telefonáty ve tři ráno?“

Macie se usmála. „Neboj, jen tě děsil. Taky mi tím na začátku vyhrožoval, ale nestalo se to ani jednou. Když nebudeš dělat hlouposti, bude se ti s ním pracovat dobře, uvidíš.“ Úsměv na její tváři se proměnil v úšklebek. „Hlavně nic nezkaz, jinak na tebe bude zírat jako ďábel. Je to hrozný. Člověk by spíš snesl řev a vztek než ty jeho pohledy.“

Další hodinu jsme vyplňovaly papíry, pak mě Macie začala zasvěcovat do každodenních povinností. Caden se už nevrátil. Nevadilo mi to. Z práce jsme odcházely spolu. Do jejího odjezdu jsme totiž i bydlely spolu. Konečně jsem měla bydlení i práci. Co na tom, že obě jistoty byly dočasné. Pořád lepší než žít v minulosti.

Kapitola druhá

„Nezapomeň, že Caden má každý čtvrtek v jednu squash. Hraje se svým právníkem, Michaelem Seymourem. Ve čtvrtek vždycky zavolej do klubu a rezervuj mu kurt na další čtvrtek. S tímhle systémem na to nezapomeneš.“

Povzdychla jsem si. Celé čtvrteční dopoledne jsme procházely moje nadcházející povinnosti. Teprve teď mi docházelo, co všechno ponesu na bedrech. Pocit, že budu mít pod kontrolou život někoho jiného, byl zvláštní.

„Myslela jsem si, že lidi vlastně ani squash nehrají.“

Macie se mému skeptickému výrazu zasmála. „Kdybys věděla, co všechno lidi v takzvaně vysokých kruzích dělají, nestačila by ses divit. Kolikrát jen zírám. Třeba slovo jachta jsem už musela použít víc než párkrát.“

Její užaslý tón mě pobavil. „Tušila jsem, že je Caden celkem slavný fotograf, ale až teď mi začíná docházet, že se focením dá vydělat balík.“

Maciin úsměv zhasl. Zatvářila se téměř smutně. „Caden jako fotograf vydělá velké peníze, ale současně pochází z bohaté rodiny.“ Naklonila se ke mně a šeptem pokračovala: „O jeho rodičích uslyšíš kdeco. Žhavé novinky to nejsou, ale čas od času je někdo vytáhne.“

Se svraštěným obočím jsem přemýšlela, co všechno vím o Cadenu Rileym. Sice byl slavný, ale zpravidla se o něm mluvilo jen v uměleckých kruzích. O jeho osobním životě jsem prakticky nic nevěděla.

„Co je s jeho rodiči?“

Macie protáhla obličej. „Jeho táta zastřelil mámu a pak sebe. Cadenovi bylo třináct. Jeho máma si našla jiného a táta se z toho zbláznil. Chudák Caden to všechno viděl. Napadlo mě, že bys to měla vědět, protože to mnohdy vysvětluje, jak se chová. Normálně o tom nemluvím.“

Srdce se mi sevřelo lítostí. Chudák Caden. Ani mně nebylo trauma z dětství cizí, ale s tím, co prožil Caden, se nedalo srovnávat.

„To je hrůza. Ani si neumím představit, že bych někdy něco takového zažila.“

Macie otevřela pusu a chtěla něco říct, ale znenadání se otevřely dveře. Obě jsme nadskočily úlekem. Caden byl celé dopoledne pryč. Vracel se až teď kolem druhé. Tvářila jsem se jakoby nic, ale mrzelo mě, že jsme ho s Macie drbaly.

Caden popošel blíž. Neutrální výraz mi dával zabrat. Podle všeho přicházel ze squashe. V jedné ruce totiž nesl raketu. Na sobě měl černé šortky a modré triko ztmavlé potem. Měl vypracovaná lýtka a na předloktích se mu rýsovaly svaly jako provazy. Pohledem jsem přejela zpocené vlasy přilepené na čelo. Polkla jsem.

„Ahoj, Cadene,“ pozdravila ho Macie konverzačním tónem. Chovala se, jako by na ni jeho zničující vzhled nijak nepůsobil. Možná byla vůči jeho atraktivitě imunní, protože si na ni zvykla. Modlila jsem se, aby se to podařilo i mně.

„Dobrý den,“ vysoukala jsem ze sebe s úsměvem. Snad jsem nevypadala tak přihlouple, jako jsem se cítila. Štvalo mě, že mě tolik přitahuje.

Caden na nás místo pozdravu pokývl. Opřel raketu o stěnu a sedl si ke stolu. „Jak se zaučujete?“

„Bezvadně,“ zašvitořila Macie nadšeně. „Lauren se bleskově orientuje. Věděla jsem to.“

„Macie mi všechno vysvětluje, abych byla v obraze, než odejde,“ přidala jsem se, abych taky něčím přispěla ke konverzaci.

Caden mlčel. Natočil se k počítači a zadíval se na monitor. Macie lhostejně pokrčila rameny a pokračovala ve vysvětlování. Cadenova přítomnost mi na klidu nepřidávala, ale zkoušela jsem si ho nevšímat.

Po pár minutách se zvedl a beze slova odešel. Bylo slyšet, že jde nahoru po schodech.

„Ten toho napovídá,“ konstatovala jsem.

„Občas je pěkný morous, už to znám. Nevšímej si toho, přejde ho to.“

„Jak mu mám dělat osobní asistentku, když se mnou nebude mluvit?“

Macie zavrtěla hlavou. „Nejde o tebe, neber si to osobně. Prostě se drž toho, co jsem ti vysvětlila, a s ničím si nedělej starosti. Když bude něco chtít, dá ti vědět. Aktuálně má diář docela volný, protože hlavní akce už proběhly a právě teď žádné velké focení nemá. Pracuje na výstavě. Vernisáž by měla proběhnout za dva týdny. Určitě se objeví další akce, ale nedělej si s nimi starosti, vyřizuje je jeho agent.“

Caden se vrátil až těsně před naším odchodem. Propocené triko a šortky vyměnil za džíny a vybledlé triko. Vypadal trochu míň atraktivně. Malinko.

Macie si přehodila kabelku přes rameno. Caden se na ni usmál. „Ne aby ses nechala od Briana přemluvit k životu à la dovolená. Koukej se vrátit.“

Macie se zasmála. Práci u Cadena totiž získala díky svému partnerovi, protože se pohybovali v podobných kruzích. Brian však přemlouval Macie, aby práci u Cadena ukončila, protože chtěl, aby s ním víc cestovala. Brian byl také fotograf a devět měsíců v roce pracovně jezdil po světě. Macie mi mnohokrát líčila, že je to pro jejich vztah velká zátěž. Na druhou stranu mi k Macie nesedělo, že by se nevrátila. Vždyť měla skvěle placenou práci.

„Představa, že celé dny jen cucám bonbony, je sice lákavá, ale taky potřebuju platit účty, takže za tři měsíce mě máš zpátky.“

Caden přikývl a podíval se na mě. „Zítra ráno v devět?“

Pokusila jsem se o milý úsměv, ale pod spalujícím pohledem jeho jantarových očí mi nebylo zrovna do zpěvu. „Jasně, úderem deváté jsem tady.“

„Výborně. Zítra s vámi potřebuju probrat plno věcí.“

Postřehla jsem, že Macie po něm sekla pátravým pohledem, ale nakonec mu jen zamávala a vyrazily jsme.

„Jsem z toho dost nervózní,“ pípla jsem cestou na metro. „Bojím se, že když něco pokazím, Caden mě přerazí a moje tělo hodí do řeky.“

Macie se rozesmála. „Nedělej si z toho hlavu, zvládneš to.“ Zvážněla a po chvilce pokračovala: „Z Cadena někdy jde strach, to je pravda. Trochu se mi podařilo naťuknout tu jeho tvrdou skořápku, ale trvalo to celou věčnost. Brzy uvidíš, že se ho bojí prakticky každý. Nepřidávej se k těm lidem do řady. Nepotřebuje, aby ho opečovával někdo další.“

„Počkej, myslela jsem, že přesně to se ode mě očekává.“

Macie se smutně usmála. „Ke Cadenovi se lidi odjakživa chovali jako v rukavičkách. Nejdřív proto, co se stalo jeho rodičům, pak kvůli tomu, že je bohatý a má velký vliv. Lidi zajímá jen kvůli tomu, co pro ně může udělat, nekoukají na to, jaký je. Musí si připadat hrozně opuštěně.“

Ušklíbla jsem se. „Tohle je na mě moc složité. Když bude chtít, přinesu mu kafe. Budu dávat bacha, aby neprošvihl nějakou schůzku. Nic víc. Za svoje štěstí ať si laskavě ručí sám.“

Macie si povzdychla. „Máš pravdu. Jen se bojím, že skončí sám. Mám o něj strach.“

Pohrdavě jsem si odfrkla. „Podle toho, co o něm píšou v novinách, má k samotě daleko. Ženské mu div nervou ruce.“

Macie po mně sekla pohledem. „Lauren, to, že se kolem něj hemží lidi, neznamená, že není osamělý.“

Neodpověděla jsem. Stáhlo se mi hrdlo. Ani netušila, jak dobře tomu rozumím.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Kapitola první

Kapitola druhá