Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. MUDr. Miroslav Penka, CSc., MUDr. Eva Tesařová a kolektiv

Hematologie a transfuzní lékařství II

Transfuzní lékařství

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vedoucí autorského kolektivu:

MUDr. Eva Tesařová – Transfuzní a tkáňové oddělení FN Brno

Autorský kolektiv:

RNDr. Libuše Janků – Transfuzní a tkáňové oddělení FN Brno

MUDr. Hana Lejdarová – Transfuzní a tkáňové oddělení FN Brno

RNDr. Rita Pacasová, Ph.D. – Transfuzní a tkáňové oddělení FN Brno

MUDr. Alena Pejchalová – Transfuzní a tkáňové oddělení FN Brno

MUDr. Eva Tesařová – Transfuzní a tkáňové oddělení FN Brno

Recenze:

MUDr. Jiří Masopust

MUDr. Renata Procházková, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Autorky děkují paní Mgr. Olze Kopalové, vedoucí odborné redaktorce, za spolupráci při vzniku této publikace, paní Janě Řehákové, DiS., za pomoc při technické realizaci obrazové přílohy ke kapitole 1, oběma recenzentům a všem sponzorům, kteří vydání publikace finančně podpořili.

© Grada Publishing, a.s., 2012

Obrázky 1.1–1.18, 1.20–1.23, 1.25–1.34, 2.1–2.5, 4.1 podle podkladů autorek překreslila

Jana Řeháková, DiS.

Ostatní obrázky dodaly autorky.

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2012

Vydala Grada Publishing, a.s., U Průhonu 22, Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5007. publikaci

Odpovědný redaktor Mgr. Luděk Neužil

Sazba a zlom Jana Řeháková, DiS.

Počet stran 192 + 16 stran barevné přílohy

1. vydání, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3460-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann.

ISBN 978-80-247-7901-0 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-7904-1 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Druhý díl publikace Hematologie a transfuzní lékařství předkládá text z oboru transfuzního lékařství, který je psán s didaktickým záměrem seznámit čtenáře s problematikou oboru a se základními postuláty hemoterapie, včetně specifik ve vztahu k péči o novorozence a děti vůbec. Jedná se o přehled, který definuje obzor základních vědomostí oboru a vymezuje platný legislativní rámec pro činnost zařízení transfuzní služby v České republice. Autorský kolektiv byl sestaven z odborníků vlastního pracoviště Fakultní nemocnice Brno, recenzemi byli pověřeni erudovaní kolegové s letitými praktickými zkušenostmi, kteří pravidelně v oboru transfuzního lékařství publikují.

Text publikace je rozdělen do čtyř logických celků, a to imunologie erytrocytů, imunologie leukocytů a trombocytů, včetně problematiky HLA systému, výroba transfuzních přípravků a hemoterapie. V kapitole hemoterapie je stručně popsána metodika zásobování nemocnic transfuzními přípravky v průběhu hromadných katastrof s postižením velkého počtu osob. Zároveň je v kapitole vymezena časová osa hemoterapie, kterou pro přehlednost určují významná historická data. Pro zvýšení didaktického účinku obsahuje publikace řadu schémat a obrázků, seznam zkratek a rejstřík.

Dovoluji si doufat, že publikace pomůže čtenářům proniknout do složité problematiky transfuzního lékařství, které v současnosti představuje průsečík několika lékařských specializací a mnoha vědních oborů.

Svým spoluautorům a recenzentům děkuji za úsilí, které vzniku publikace věnovali. Moje poděkování patří také sponzorům, kteří vydání této publikace finančně podpořili.

Eva Tesařová

Seznam použitých zkratek a jejich význam

Ab

antibody (protilátka)

AB0

skupinový systém erytrocytů AB0

ACD

1. antikoagulační roztok (acidum citricum, citrate, dextrose)

2. anaemia of chronic diseases (anémie chronických chorob)

ACE

acetylcholinesteráza

ADP

adenosindifosfát

ADSOL

adenine and dextrose solution (konzervační roztok)

Ag

antigen

AGH

antiglobulinum humanum (antiglobulinové sérum)

AIDS

acquired immunodeficiency syndrom

(syndrom získané lidské imunodeficience)

AIHA

autoimunitní hemolytická anémie

ALI

acute lung injury (akutní poškození plic)

AMP

adenosinmonofosfát

ANH

akutní normovolemická diluce

APC

antigen presenting cell (antigen prezentující buňka)

ARIP

anesteziologie, resuscitace a intenzivní péče

ATP

adenosintrifosfát

C

komplement

C1–C9

složky komplementu

CCI

corrected count increment

(přepočítaný vzestup počtu trombocytů po transfuzi)

CJD

Creutzfeldt-Jacob disease (Creutzfeldtova-Jacobova choroba)

CMV

cytomegalovirus

CPD

antikoagulační roztok (citrate, phosphate, dextrose)

CPDA

antikoagulační roztok

(citrate, phosphate, dextrose, adenine)

CSF

colony stimulating factor

ČČK

Český červený kříž

ČLS JEP

Česká lékařská společnost Jana Evangelisty Purkyně

ČR

Česká republika

D variant

parciální D-antigen

D weak

slabý D-antigen

DAF

decay accelerating factor

DDAVP

1-deamino-8-D-arginin vazopresin

DEPH

di(2-etylhexyl)ftalát

DIFT

destičkový imunofluorescenční test

Dia

antigen erytrocytů Diego (a)

DIC

disseminated intravascular coagulopathy

(diseminovaná intravaskulární koagulace)

Dib

antigen erytrocytů Diego (b)

DMSO

dimetylsulfoxid

DNA

kyselina deoxyribonukleová

Doa

antigen erytrocytů Dombrock (a)

Dob

antigen erytrocytů Dombrock (b)

DP

double population (dvojí populace erytrocytů)

EBR

erytrocyty bez buffy coatu resuspendované

EBV

virus Epsteina-Barrové

EIA

enzymová imunoanalýza

ELFO

elektroforéza

ELISA

enzyme linked immunosorbent assay

EU

Evropská unie

FI

faktor I, fibrinogen

FEIBA

factor eight inhibitor bypassing activity

FVIII: C

koagulační aktivita faktoru VIII

FV

faktor V

FCM

flowcytometry (průtoková cytometrie)

FFP

fresh frozen plasma (čerstvá zmražená plazma)

FITC

fluoresceinizothiokyanát

FMAIT

fetomaternální aloimunitní trombocytopenie

FMH

fetomaternal haemorrhage (fetomaternální krvácení)

FHTR

febrile haemolytic transfusion reaction

FNHTR

febrile nonhaemolytic transfusion reaction

FSF

fibrin stabilizující faktor (faktor XIII)

FTA

fluorescence Treponema absorbtion

FUT

fukosyltransferáza

Fya

antigen systému Duffy (a)

Fyb

antigen systému Duffy (b)

GA

granuloaglutinační test

GCT

granulocytotoxický test

GIFT

granuloimunofluorescenční test

GP

glykoprotein

GvHD

graft versus host disease (reakce štěpu proti hostiteli)

HBV

hepatitis B virus (virus hepatitidy B)

HBsAg

povrchový antigen viru hepatitidy B

Hc

hematokrit cílový

HCV

hepatitis C virus (virus hepatitidy C)

HHV

human herpes virus

HIV

human immunodeficiency virus

(virus lidské imunodeficience)

HIT

heparinem indukovaná trombocytopenie

HLA

human leukocyte antigen

(lidský hlavní histokompatibilní systém)

HMA

human monocyte antigen

HNA

human neutrophil antigen

HOFN

hemolytické onemocnění fetu a novorozence

HON

hemolytické onemocnění novorozence

HPA

human platelet antigen

Hs

hematokrit střední

HSV

herpes simplex virus

Hv

hematokrit výchozí

HVLP

hromadně vyráběný léčivý přípravek

ICHS

ischemická choroba srdeční

Ig

imunoglobulin

INR

international normalised ratio

(mezinárodní normalizovaný poměr)

i.m.

intramuskulární aplikace

IMIG

imunoglobuliny pro intramuskulární aplikaci

ITP

imunitní trombocytopenie

ITT

immune tolerance therapy (imunotoleranční léčba)

IU

international unit (mezinárodní jednotka)

IUT

intrauterinní transfuze

i.v.

intravenózní aplikace

IVIG

imunoglobuliny pro intravenózní aplikaci

IVLP

individuálně vyráběný léčivý přípravek

Jka

antigen systému Kidd (a)

Jkb

antigen systému Kidd (b)

KTC

krizové transfuzní centrum

LDH

laktát dehydrogenáza

LISS

low ionic strength salt solution

(solný roztok s nízkou iontovou silou)

LISS NAT

nepřímý antiglobulinový test s použitím LISS

Lea

antigen systému Lewis (a)

Leb

antigen systému Lewis (b)

Lua

antigen systému Lutheran (a)

Lub

antigen systému Lutheran (b)

MAC

membrane attack complex

MAIPA

monoclonal antibody-specific immobilization of platelet

antigens

MASP

MBL-associated serine proteases

MBL

mannose binding lectin

MEIA

enzymová imunoanalýza na mikročásticích

MF

mixed field (smíšená populace, smíšené reakce)

MHC

major histocompatibility complex

(hlavní histokompatibilní systém)

MZ

ministerstvo zdravotnictví

NaCl

chlorid sodný, fyziologický roztok

NAIN

novorozenecká aloimunitní neutropenie

NAIT

novorozenecká aloimunitní trombocytopenie

NAT

1. nepřímý antiglobulinový test

2. nucleic acid amplification techniques

(metoda amplifikace nukleových kyselin)

NEC

nekrotizující enterokolitida

NK

1. natural killer (NK buňka)

2. nukleová kyselina

NRL

Národní referenční laboratoř

OBI

occult (hepatitis) B infection

PAMPS

pathogen associated molecular patterns

PAO

předoperační autologní odběr

PAT

přímý antiglobulinový test

PAS

platelet aditive solution

(náhradní roztok pro skladování trombocytů)

PEG

polyetylenglykol

PCH

paroxyzmální chladová hemoglobinurie

PCR

polymerase chain reaction (polymerázová řetězová reakce)

PCR-SSO

PCR s následnou hybridizací se sekvenčně specifickými

oligonukleotidy

PCR-SSP

PCR se sekvenčně specifickými primery

PE

phycoerythrin

PID

primární imunodeficience

PIGA

gen kódující změny u paroxyzmální noční hemoglobinurie

PNH

paroxyzmální noční hemoglobinurie

plt

platelets (trombocyty)

PSK

perioperační sběr krve

PT

prothrombin time (protrombinový čas)

PTP

potransfuzní trombocytopenická purpura

PVC

polyvinylchlorid

q PCR

quantitative polymerase chain reaction

RIA

radio immuno assay

Rh

skupinový systém erytrocytů Rhesus

rhG-CSF

rekombinantní faktor stimulující granulocyty

RhIg

anti-D imunoglobulin (Rh imunoglobulin)

RNA

kyselina ribonukleová

RRR

rychlá reagínová reakce

rt PCR

real time polymerase chain reaction

SAGM

konzervační roztok (solution of adenine, glukose, mannitol)

SBT

sequencing based typing

s.c.

subkutánní aplikace

SCIG

imunoglobuliny pro subkutánní aplikaci

SD

solvent detergent

SID

sekundární imunodeficience

SMP

small membrane protein

SOP

standardní operační postup

SPC

statistic process control (statistická analýza procesu)

SPHA

solid phasis haemadsorbtion

SSPt

náhradní resuspenzní roztok pro trombocyty

STL

Společnost pro transfuzní lékařství

SZÚ

Státní zdravotní ústav

TACO

transfusion acute circulatory overload

TAD

trombocyty z aferézy deleukotizované

TA-GvHD

transfusion associated graft versus host disease

(reakce štěpu proti hostiteli vázaná na transfuzi)

TBBV

total body blood volum (objem cirkulující krve)

T.D.

terapeutická dávka

TIBC

total iron binding capacity (celková vazebná kapacita železa)

TNF

tumor necrosis factor

TP

transfuzní přípravek

TPHA

Treponema passive hemagglutination

TP-PA

Treponema pallidum particule aglutination

TRALI

transfusion related acute lung injury

TSE

transmisivní spongiformní encefalopatie

TTI

transfusion transmited infection

TTD

transfusion transmited diseases

TTP

trombotická trombocytopenická purpura

T.U.

transfuzní jednotka

ÚILC

Ústřední informační a logistické centrum

UV

ultraviolet (ultrafialové záření)

v.

véna (žíla)

vCJD

variant Creutzfeldt-Jacob disease

(variantní forma Creutzfeldtovy-Jacobovy choroby)

vWF

von Willebrandův faktor

vWF:Ag

antigen von Willebrandova faktoru

vWF:RCof

ristocetin kofaktor, kofaktor von Willebrandova faktoru

VZV

varicella zoster virus

WNV

west Nile virus

WHO

World Health Organisation (Světová zdravotnická organizace)

Yta

antigen erytrocytů Cartwright (a)

Ytb

antigen erytrocytů Cartwright (b)

ZTS

zařízení transfuzní služby

ZULP

zvlášť účtovaný léčivý přípravek

ZZ

zdravotnické zařízení

1      Imunologie erytrocytů

(A. Pejchalová)

1.1     Obecná imunohematologie

1.1.1    Imunitní systém

Imunitní systém zajišťuje obranu organizmu proti cizorodým molekulám. Základní funkcí imunitního systému je obranyschopnost, autotolerance a imunitní dohled. Formy imunity lze rozlišit na přirozenou a získanou.

Přirozená (nespecifická, vrozená) imunita je první linií obrany. Je založená na mechanizmech, které jsou stejně účinné proti různým antigenům, reaguje během minut až hodin. Patří k ní faktory mechanické, které zabraňují vstupu mikroorganizmů do těla (kůže, sliznice), faktory chemické a biologické (opsoniny, fyziologická mikrobiální flóra), faktory humorální (komplementový systém, lysozymy, interferony), fagocytující buňky (monocyty/makrofágy, neutrofily), bazofily, eozinofily, žírné buňky, trombocyty a NK buňky. Receptory těchto buněk rozpoznávají cizorodé molekuly (PAMPS) a buňky imunitního systému patogeny ničí.

Získaná (specifická, adaptivní) imunita je pomalejší, reaguje v průběhu dnů a je antigenně specifická. Je pro ni charakteristický vznik protilátek a buňkami zprostředkovaná odpověď na antigeny v situacích, kdy buňky imunitního systému obsahují receptor pro daný antigen. Má schopnost imunologické paměti. V koordinaci této odpovědi hrají svoji roli různé signální molekuly, kterými jsou lymfokiny, cytokiny či chemokiny. K buňkám adaptivní imunity patří B a T lymfocyty. Po expozici antigenu proliferují B lymfocyty, které se diferencují do plazmatických buněk s tvorbou protilátek (imunoglobulinů) a vznikají paměťové buňky. Podobně se T lymfocyty po rozpoznání antigenu diferencují do Tc nebo Th lymfocytů.

Zvláštním druhem buněk jsou specializované buňky dendritické a makrofágy (APC), které jsou schopné štěpit antigeny na peptidy a ve spojení s molekulami hlavního histokompatibilního komplexu (MHC) je předkládat T lymfocytům.

B lymfocyty rozeznávají solubilní antigeny proteinové a polysacharidové, některé lipidy, nukleové kyseliny a hapteny. T lymfocyty rozpoznávají nerozpustné proteinové antigeny, a to ve spojení s MHC I. nebo II. třídy pro lymfocyty Tc nebo Th. Protilátky se uplatňují v obraně proti extracelulárním (exogenním) antigenům, které neutralizují, opsonizují nebo vedou k aktivaci komplementu a lýze patogenů. V obraně proti intracelulárním (endogenním) patogenům se uplatňuje buňkami zprostředkovaná cytotoxická odpověď s účastí T lymfocytů.

1.1.2    Antigeny

Imunogen je substance, která navodí imunitní odpověď.

Antigen je substance, která reaguje s produkty specifické imunitní odpovědi (protilátkami).

Hapten je malá molekula, která je antigenní, ale nikoli imunogenní, avšak po vazbě na imunogenní nosič může vést k tvorbě protilátek.

Epitop je část antigenu, na kterou se naváže produkt specifické odpovědi (protilátka).

Protilátka je specifický protein, který vznikl jako odpověď na imunogen a který reaguje s antigenem.

Imunogenicita (navození imunitní odpovědi) je závislá na cizorodosti patogenní molekuly. Imunitní systém rozlišuje za normálních okolností vlastní a cizí a reaguje na cizí molekuly, na jejich velikost (větší molekula je silnějším imunogenem) a složení (složené komplexy jsou více imunogenní), na fyzikální formu antigenu (solubilní antigen je méně imunogenní než pevná částice) a na způsob odstraňování antigenu z organizmu (fagocytované molekuly jsou více imunogenní). O imunogenicitě rozhoduje také způsob podání antigenu (např. intravenózní, subkutánní) a množství podané substance.

Antigenicita je schopnost antigenu specificky vázat protilátky nebo receptory T lymfocytů (obr. 1.1 v barevné příloze). Lze konstatovat, že všechny imunogeny jsou antigeny, ale ne všechny antigeny jsou imunogenní. V imunohematologii se uplatňují převážně antigeny nezávislé na T lymfocytech, které přímo aktivují B lymfocyty a nevyžadují pro tvorbu protilátky pomoc T buněk (které jsou vyžadované u reakce na proteinové antigeny). Typickým příkladem těchto antigenů jsou polysacharidové antigeny krevních skupin. Antigen je rozpoznán protilátkou nebo B lymfocytem na základě uspořádání jeho molekuly v místě zvaném epitop (antigenní determinant). Následně tento antigen vyvolá polyklonální aktivaci B lymfocytů, kdy různé klony lymfocytů specifických pro daný antigen sekretují polyklonální protilátky, respektive heterogenní směs protilátek, kdy každá protilátka je specifická pro různé epitopy antigenu.

Kromě polyklonálních protilátek mohou vznikat také monoklonální protilátky, tvořené jediným B buněčným klonem. Ty mají stejný izotyp, tzn. obsahují stejný těžký imunoglobulinový řetězec, jsou biochemicky shodné a rozpoznávají stejný antigenní epitop.

Monoklonální protilátky lze vyrobit pomocí konstrukce hybridomu, tzn. izolací klonu B lymfocytů, který produkuje protilátku žádané specifity a jeho dalším pěstováním v buněčné kultuře. Výsledkem této fúze buněk je hybridom, který tvoří stejné protilátky jako původní lymfocyt. V imunohematologii se monoklonální protilátky používají k diagnostickým účelům (diagnostická séra). Přínosné je však i jejich léčebné použití. Jiným typem reagencií používaných v imunohematologických laboratořích jsou lektiny. Jsou to látky, keré se podobně jako protilátky připojují ke specifickým antigenům buněk a vedou k aglutinaci. Nejčastěji používané jsou lektiny rostlinné, které reagují s jednoduchými cukry na povrchu buněk, např. s galaktózou, fukózou či galaktosaminem. Nejobvyklejší je jejich diagnostické použití při vyšetřování krevních podskupin.

1.1.3    Protilátky

Protilátky v plazmě jsou rozpustnou formou antigenně specifických receptorů B lymfocytů. Protilátky jsou glykoproteiny, které vznikají jako odpověď na imunogen a reagují se specifickými antigeny. Připojují se k antigenům tak, že se každá protilátka váže ke specifickému antigennímu epitopu na základě vzájemné komplementarity („klíč a zámek“) v místech označovaných jako variabilní domény. Proti jednomu epitopu vzniká řada protilátek, každá kopíruje jeho povrch jinak.

Kromě této základní funkce mají imunoglobuliny i jiné efektorové vlastnosti, např. mohou vázat komplement a tím uvolnit biologicky aktivní molekuly a vést k lýze buňky nebo se připojit k jiným buňkám, které pro ně mají receptor (fagocyty, lymfocyty, žírné buňky, buňky placenty) a tyto buňky následně aktivovat k činnosti.

Základní jednotka imunoglobulinu se skládá ze dvou stejných lehkých a dvou stejných těžkých řetězců, které jsou spojené disulfidickými vazbami (obr. 1.2 v barevné příloze). Lehké i těžké řetězce sestávají z části variabilní (Fab) a konstantní (Fc) a jsou stočeny do kompaktních globulí, tzv. domén. Středová část označovaná jako pantová je flexibilní a umožňuje v omezeném rozsahu pohyb Fab částí (obr. 1.3 a 1.5 v barevné příloze). V tomto místě lze protilátku štěpit. Proteolytickým štěpením papainem lze získat dva shodné Fab fragmenty dvou lehkých a dvou těžkých řetězců, které obsahují vazebná místa pro antigen (přitom každý fragment má jedno místo vazby) a fragment Fc, tvořený dvěma těžkými řetězci, který plní efektorovou funkci imunoglobulinu. Při štěpení molekuly imunoglobulinu pepsinem vzniká jeden fragment F(ab)2, který má dvě vazebná místa pro antigen a oddělená Fc část je rozložena na malé peptidy – proto nemá žádnou efektorovou funkci (obr. 1.4 v barevné příloze).

Podle aminokyselin v těžkých řetězcích lze imunoglobuliny rozdělit do pěti imunoglobulinových tříd na izotypy IgG (γ řetězce), IgM (μ řetězce), IgA (α řetězce), IgD (δ řetězce) a IgE (ε řetězce). Dále je lze diferencovat na podtřídy IgG_1, IgG_2, IgG_3, IgG_4, IgA_1 a IgA_2.

Lehké řetězce jsou dvojího typu: κ (kappa) nebo λ (lambda), ty poslední lze také rozlišit na subtypy λ1–4.

Imunoglobuliny tvoří heterogenní populaci různých tříd a podtříd těžkých řetězců s různými typy a subtypy lehkých řetězců. Každá molekula imunoglobulinu se však liší od jiné protilátkové molekuly vazebným místem pro antigen, pro který je specifická.

V imunohematologii se uplatňují IgG a IgM protilátky.

IgG se vyskytují jako monomery v plazmě i extravaskulárně a jsou transportovatelné přes placentu do oběhu plodu. Mohou vázat komplement, ale málokdy jej aktivují až k lýze erytrocytů. Aktivace obvykle probíhá po C3 složku. Aktivace komplementu přitom vyžaduje, na rozdíl od IgM, dvě molekuly IgG k tomu, aby mohlo dojít k vazbě C1q složky komplementu na Fc fragment protilátek (obr. 1.6 v barevné příloze). Lytická vlastnost IgG je proto poměrně malá. Protilátky IgG se však snadno navazují na jiné buňky (makrofágy, monocyty, leukocyty), které mají receptor pro jejich Fc část. Spojením s těmito buňkami protilátka připraví navázaný antigen k odstranění fagocytózou (tzv. opsonizace) v retikuloendoteliálním systému.

IgM molekula má řetězce polymerizované do pentameru, dobře váže komplement a je schopná ho aktivovat až k hemolýze. Již jedna molekula IgM stačí k aktivaci komplementu. Z uvedeného důvodu mají IgM protilátky velkou lytickou schopnost, typická je hemolýza po podání AB0 inkompatibilní transfuze. S ohledem na strukturu má IgM velmi dobré aglutinující schopnosti, podobně jako IgG se váže na jiné buňky pomocí Fc receptoru. Jako jediný imunoglobulinový typ může IgM protilátku vytvořit za určitých patologických stavů (infekce) již i plod intrauterinně.

Podle příčiny vzniku jsou v imunohematologii protilátky děleny na tzv. přirozené a imunitní. U imunitních protilátek se předpokládá, že jejich tvorbě předcházela imunizace jedince erytrocytárními antigeny při transfuzi nebo během těhotenství na rozdíl od přirozených protilátek, které si organizmus vytváří sice také po antigenní stimulaci, avšak při běžném kontaktu s antigeny z okolního prostředí. Tyto antigeny bývají chemicky podobné antigenům krevních skupin.

Jiné rozdělení protilátek je na skupiny aloprotilátek a autoprotilátek, tedy podle toho, zda se antigen, proti kterému protilátka vznikla, nenachází nebo nachází na erytrocytech daného jedince. Autoprotilátky jsou projevem autoimunity.

Protilátky mohou být také namířené proti konkrétnímu erytrocytárnímu antigenu, ty označujeme jako specifické protilátky. Nespecifické nebo zkříženě reagující protilátky vykazují širokou reaktivitu s různými nebo podobnými antigeny.

Podle optimální teploty, při které protilátky vážou antigen, lze protilátky rozdělit na tepelné, které reagují při tělesné teplotě 37 °C, a chladové, které lze nejlépe detekovat v testech při teplotách od 20 °C do 23 °C (tzv. pokojová teplota) nebo při teplotách nižších.

V imunohematologii běžně používané označení protilátky kompletní a inkompletní není imunologicky zcela přesné a vyjadřuje pouze vlastnost protilátek aglutinovat erytrocyty. U kompletních protilátek (často IgM) jde o přímou aglutinaci erytrocytů v solném testu, u inkompletních protilátek (IgG) je k vyvolání aglutinace a k jejich průkazu obvykle nutná další „pomoc“ laboratorní úpravou testu, například změnou prostředí, ve kterém je test prováděný.

1.1.4    Komplementový systém

Komplement je součástí specifické i nespecifické imunity. Může opsonizovat bakterie při fagocytóze, aktivovat různé typy buněk, účastnit se regulace protilátkové odpovědi, působit při odstranění imunitních komplexů a apoptotických buněk. Na druhé straně však může nepříznivě ovlivňovat organizmus v souvislosti se zánětem a poškozením tkání.

Komplementový systém se skládá z dvaceti odlišných sérových proteinů, které syntetizují různé buňky, například hepatocyty, makrofágy a buňky střevního epitelu. Některé složky komplementu se mohou vázat k imunoglobulinům nebo k buněčné membráně. Jiné mají vlastnosti proenzymů, které po své aktivaci štěpí další proteiny komplementu. Přitom vznikají fragmenty jednotlivých proteinů, které aktivují buňky, zvyšují cévní permeabilitu a opsonizují bakterie.

Aktivace komplementu může nastat třemi způsoby: cestou klasickou, alternativní a lektinovou, na které navazuje cesta lytická (vznik membránového komplexu). Jejich aktivací vzniká C5 konvertáza a C5b fragment, které mají zásadní význam v aktivaci závěrečné cesty lytické (obr. 1.7).

Obr. 1.7 Cesty aktivace komplementu. Tři cesty aktivace komplementu se liší inicializačním podnětem: kontaktem s protilátkou, chemickou látkou (endotoxinem bakterií) nebo sérovým lektinem (upraveno podle Complement. Imunology. Mayer, Gene [online], 2011)

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

Seznam použitých zkratek a jejich význam

1 Imunologie erytrocytů

1.1 Obecná imunohematologie

1.1.1 Imunitní systém

1.1.2 Antigeny

1.1.3 Protilátky

1.1.4 Komplementový systém

1.1.5 Reakce antigenu s protilátkou

1.1.6 Imunohematologické testy

1.2 Krevní skupiny

1.2.1 AB0 systém

1.2.2 Rh systém

1.2.3 Ostatní krevní skupiny

1.3 Předtransfuzní vyšetření

1.5 Hemolytické onemocnění novorozence

1.6 Autoimunitní hemolytické anémie

1.7 Imunohematologická vyšetření dárce krve

2 HLA systém, imunologie leukocytů a trombocytů

2.1 HLA systém

2.2 Imunologie leukocytů

2.3 Imunologie trombocytů

3 Výroba transfuzních přípravků

3.1 Dárcovství krve

3.2 Autotransfuze

3.3 Principy výroby transfuzních přípravků

3.4 Transfuzní přípravky

3.5 Plazma pro frakcionaci

3.6 Kontroly kvality v zařízeních transfuzní služby

4 Hemoterapie

4.1 Historie léčby krví

4.2 Léčba transfuzními přípravky

4.3 Léčba krevními deriváty

4.4 Komplikace hemoterapie