Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Radek Ptáček, Petr Bartůněk a kolektiv

Eutanazie – pro a proti

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Hlavní editoři: PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D., MBA, doc. MUDr. Petr Bartůněk, CSc.

Autorský kolektiv:

doc. MUDr. Petr Bartůněk, CSc.

JUDr. Jan Mach

doc. MUDr. Martin Bojar, CSc.

MUDr. ThLic. Jaromír Matějek, Ph.D., Th.D.

doc. MUDr. Jarmila Drábková, CSc.

prof. MUDr. Marta Munzarová, CSc.

Mgr. Sylva Fischerová, Ph.D.

doc. Ing. Mgr. Aleš Opatrný, Th.D.

prof. PhDr. RNDr. Helena Haškovcová, CSc.

prof. MUDr. Pavel Pafko, DrSc.

MUDr. Radkin Honzák, CSc.

JUDr. Helena Peterková

prof. MUDr. Pavel Kalvach, CSc.

JUDr. Ing. Lukáš Prudil, Ph.D.

MUDr. Zdeněk Kalvach, CSc.

PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D., MBA

MUDr. Eva Kalvínská, Ph.D.

prof. PhDr. Jan Sokol, CSc., Ph.D.

prof. MUDr. Pavel Klener, DrSc.

MUDr. Helena Stehlíková

MUDr. Milan Kubek

Mgr. et Mgr. Marek Vácha, Ph.D.

RNDr. Hana Kuželová, Ph.D.

Mgr. Jana Víchová

Mgr. Bc. Miloš Máca

prof. MUDr. Jan Žaloudík, CSc.

Recenze: prof. MUDr. Elena Kukurová, CSc., prof. MUDr. Jan Petrášek, DrSc.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2012

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5016. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Olga Kopalová

Sazba a zlom Jan Šístek

Počet stran 256

1. vydání, Praha 2012

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4659-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

Podle sazby e-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann.

ISBN 978-80-247-7947-8 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-7956-0 (ve formátu EPUB)

Až budu muset jednou umřít, pojedu si pro smrt lokálkou, co jezdí z Jindřichova Hradce do Nové Bystřice. Bude to na začátku srpna, svatá Anna chladno z rána a stmívá se v osm. To znamená, že mohu vyjet hned po obědě a dorazím ještě pořád za světla. Jestli se od té doby, kdy jsem tudy cestoval naposledy, nezměnil jízdní řád.

Kdyby ano, byla by to škoda a já bych nejel.

Z Jindřichova Hradce do Nové Bystřice je to po úzkokolejné trati rovných třiatřicet kilometrů. Vlak tu vzdálenost urazí přibližně za dvě a půl hodiny. Automobilista, který si přehnaně váží vlastního života, stihne to po silnici za pětadvacet minut.

Do vlaku na Novou Bystřici se v Jindřichově Hradci nenastupuje na nádraží, ale za nádražím. Stojí tam na koleji, o které nikdo neví, jestli tu končí, nebo začíná. Jako by se v Hradci za ten vlak styděli. Ostatně, není to vlak, spíš vláček, nejrozkošnější, jaký zbyl.

Bylo by jistě pohodlné koupit si na takovou cestu jedničku, ale do soupravy jsou zapojeny jenom vozy druhé třídy. Nevadí. Třeba na dřevěné lavici, jen když dojedu.

Trať vede krajinou mezi rybníky a rákosem ostrým jako touha, okolo vesnic s chalupami zazděnými do sebe a s takovými stodolami, že by se do nich vešlo na sta vašich bohatých životů. Ticho je tam sladké a husté. Nad ním poletují jiřičky a někdy uzříte z vlaku čápa. Zastávky mají jména jako kamínky. Jindřiš, Blažejov, Malý Ratmírov, Střížovice, Kunžak, Kaproun, Senotín, Hůrky. Předposlední je Albeř. Pak přijde Nová Bystřice.

Vlak nespěchá, a to mi bude vyhovovat. Na každé stanici vagony posunují, a když toho není třeba, čeká se i tak. Letní odpoledne je zlaté jako ornát. Minuty tenounké jak stránky Písma svatého. Příběhy laskavé. Písně beze slov. A dědoušci na nádražích okrajují lesklými pořízy z kulatiny kůru. V Kunžaku na chvíli vysednu a půjdu se naposledy vykoupat do rybníka. Docela dobře to stihnu, ještě mi uschnou plavky.

Chvílemi, když mne dlouhé sezení omrzí, poběžím pěšky podle vlaku a natrhám si na hrob kytici smolniček. Až mne rozbolí nohy, tak zase za jízdy naskočím.

Do Nové Bystřice přijedeme k večeru. Slepice už budou spát na nádraží a bude na mne čekat smrt. Podám jí ruku a řeknu: „Dělej rychle, pokud je ještě na to vidět. Jsem z té cesty celý rozlámaný.“

Jestli někdy budu muset umřít, pokusím se, abych nemusil svůj život za něco nasazovat, a pojedu si pro smrt vlakem z Jindřichova Hradce do Nové Bystřice.

Jenom aby do té doby nezměnili jízdní řád.

Jan Skácel, Malá recenze na vlastní smrt

Úvod

V roce 2011 Česká lékařská komora ve spolupráci s nakladatelstvím Grada Publishing vydala rozsáhlé dílo s názvem „KOMUNIKACE A ETIKA V MEDICÍNĚ“. Na této monografii se podílelo více než 40 autorů, kteří se k této problematice vyjadřovali z pozic různých oborů, profesních zkušeností i osobních stanovisek. Vzhledem k závažnosti tématu a především k pozitivnímu ohlasu v odborné veřejnosti jsme se rozhodli odbornou, ale i celospolečenskou diskuzi k otázkám etiky a komunikace v medicíně podpořit pravidelnou odbornou konferencí na toto téma a také pokračovat v intenzivním rozvíjení specifických témat v této rovině. Problematika eutanazie byla poměrně jasnou volbou. Jedná se stále o kontradiktorní téma, které je spojeno více s mylnými představami než konkrétními znalostmi a stále i v odborné veřejnosti představuje určité tabu. Z tohoto důvodu jsme se rozhodli vyvolat k tomuto tématu diskuzi – a to jak touto publikací, tak související konferencí. Publikace však není pouhým sborníkem z konference, ale představuje ucelenou monografii, která diskutuje problematiku eutanazie, asistované smrti a dalších jevů v relativně komplexních souvislostech. Názorové spektrum prezentované v této publikaci je široké. Předkládají ho přední odborníci z oblasti klinické medicíny, filozofie, etiky, psychologie, práva a teologie. Není v žádném případě snahou o učebnici, ani pokusem o přehled všech aktuálních názorů k dané problematice. Je více zamyšlením a otevřením diskuze. V současné době nalézáme mezi domácími odborníky řadu významných osobností, které se danou problematikou dlouhodobě zabývají, jejichž názory a postoje jsou široce akceptovány, stejně jako jejich publikace. Přesto však cítíme potřebu vyvolat širší diskuzi v kontextu různých názorů, různých profesí a různých filozofických a životních postojů.

Věříme, že předkládaná publikace poskytne čtenářům prostor k zamyšlení nad otázkami, které bez ohledu na profesi, vzdělání a společenský statut bude řešit v jistém ohledu každý z nás. I přes uvedenou různost názorů základním imperativem publikace zůstává „vždy pomáhat, nikdy neškodit“.

Radek Ptáček

Petr Bartůněk

PŘEDMLUVA

1     Vždy pomáhat, nikdy neškodit

MUDr. Milan Kubek

Prezident České lékařské komory

„Vždy pomáhat, nikdy neškodit.“ Tento základní imperativ lékařské etiky platí a bude platit a jeho bezvýhradné dodržování je základní podmínkou pro to, aby pacient mohl věřit svému lékaři. Právě touto základní myšlenkou lékařské přísahy se řídila Česká lékařská komora v roce 2010 při tvorbě doporučení, jak mají lékaři postupovat při rozhodování, zda má smysl pokračovat v léčbě intenzivní, či zda je naopak v zájmu pacienta lepší přejít na léčbu paliativní. Náš dokument nejenom převedl diskuzi o eutanazii i „eutanazii“ na odbornou rovinu, ale především výrazně posílil práva pacientů. Dává jim totiž jistotu, že budou léčeni intenzivně, dokud to bude mít smysl, a naopak že se jim dostane paliativní léčby, která zmírní jejich utrpení, v případě, že již nebude naděje na vyléčení jejich choroby či alespoň prodloužení jejich života.

Žádnému pacientovi nesmí být za žádných okolností odmítnuta adekvátní léčba! Lékaři pouze musí v zájmu pacienta rozhodnout, jaká léčba je pro něho nejpřínosnější. Naší povinností je udržovat život, nikoliv prodlužovat umírání a prohlubovat utrpení nevyléčitelně nemocných pacientů.

Léčebný postup, který již nemůže zastavit postup choroby, navrátit zdraví nebo odvrátit smrt pacienta, není z medicínského hlediska indikován. Taková marná a neúčelná léčba není v zájmu pacienta a jedním z cílů našeho doporučení je právě chránit pacienty před zbytečnou bolestí a utrpením, které by jim taková nadbytečná agresivní léčba přinášela.

Doporučení lékařské komory nemá vůbec nic společného s ekonomikou zdravotnictví. Jde o otázku lékařské etiky a o návod, jak nejlépe mají lékaři naplnit své poslání – tedy vždy pomáhat pacientům a nikdy jim neškodit. Naším cílem není šetřit peníze, ale chránit pacienty před zbytečným utrpením.

V žádném případě nejde o pokus legalizovat v ČR eutanazii. Eutanazie, tedy usmrcení jiné osoby ze soucitu, není v ČR legální a lékařská komora s ní nesouhlasí. Nepřípustné a trestné je rovněž napomáhání k sebevraždě, proto ani s takovým skutkem nemá naše doporučení nic společného. Riziko zneužití eutanazie by bylo obrovské. Ostatně pokud budeme mít kvalitní a dostupnou paliativní péči, nezůstane podle mého názoru zastáncům eutanazie příliš argumentů.

Doporučení komory se týká pacientů, kterým jejich zdravotní stav již nedovoluje projevit svoji vůli. Předchozí názor pacienta pochopitelně musí být lékaři, v souladu s článkem číslo 9 Úmluvy o lidských právech a biomedicíně, brán v potaz. A pokud to pacient nezakázal, musí být rodina o jeho zdravotním stavu řádně informována. Konečné rozhodnutí je však na lékařích nesoucích plnou odpovědnost, kterou nemohou přenášet na rodinu pacienta.

Pojistky proti zneužití našeho doporučení pochopitelně také existují. Rozhodnutí o změně intenzivní léčby v léčbu paliativní musí být, stejně jako rozhodnutí o nezahájení či nepokračování marné a neúčelné léčby, řádně zaznamenáno ve zdravotnické dokumentaci pacienta, přičemž tento zápis musí obsahovat zhodnocení zdravotního stavu pacienta a medicínské zdůvodnění tohoto lékařského rozhodnutí. Základem pro správné rozhodnutí je dokonalé vyšetření pacienta, jehož výsledky včetně léčebné rozvahy musí být součástí pacientovy dokumentace. Musí být zkrátka nezpochybnitelně prokázáno, že stav pacienta je zcela beznadějný. Za závěrečné rozhodnutí sice nese odpovědnost vedoucí lékař příslušného pracoviště nebo jím určený lékař, avšak do procesu rozhodování mají být zahrnuti všichni členové ošetřujícího zdravotnického týmu. Dodržení tohoto postupu považujeme za dostatečnou záruku toho, že rozhodování bude odborně podložené a kontrolovatelné.

Dokument byl rok diskutován na půdě ČLK předními odborníky. Prvotní návrh vypracovaly odborné společnosti anesteziologie a resuscitace a urgentní medicíny. Dokument byl doporučen Vědeckou radou ČLK i Etickou komisí ČLK, v níž kromě lékařů zasedají právníci, filozofové a obecně uznávané osobnosti. Teprve poté mohl být jednomyslně schválen představenstvem komory.

Diskuze o eutanazii bude pochopitelně pokračovat, a to bez ohledu na přání lékařů, to je realita. Česká lékařská komora se pokouší přispět k tomu, aby šlo o diskuzi věcnou a odbornou, proto jsme se rozhodli, bez ohledu na pevnost svého vlastního stanoviska, uspořádat konferenci věnovanou problematice eutanazie.

Ani moderní medicína bohužel není všemocná a nejenom my lékaři, ale zejména rodinní příslušníci se musí vyrovnávat se skutečností, že život některých pacientů nelze zachránit, ani prodlužovat bez nesmírného utrpení. Před touto skutečností nemá smysl zavírat oči. Česká lékařská komora měla odvahu problém pojmenovat a pokusila se dát lékařům určité doporučení. Věřím, že se nám to podařilo. A pokud bychom třeba jen jednoho jediného pacienta uchránili před zbytečným utrpením, pak by tato roční práce desítek odborníků nebyla zbytečná.

2     Otevřená diskuze, cesta k vyjasnění pojmů

MUDr. Helena Stehlíková

Předsedkyně Etické komise České lékařské komory

Smrt je konec života. Každý musí zemřít, je to jediná skutečná jistota našeho života. Většina z lidí si přeje smrt klidnou, bezbolestnou, nejlépe ve spánku, večer usnout a ráno se neprobudit. V životě je tomu však velmi často jinak. Smrti předchází umírání, které může být krátké, ale i dlouhé, snesitelné, nebo plné utrpení – ať fyzického či psychického. Lékařská věda umožňuje prodlužování života, ne vždy však též zlepší jeho kvalitu. Žijeme v době, kdy díky mnoha okolnostem společenského vývoje stále více lidí zvažuje, jak a kdy umřít, a veřejnost začíná na toto téma diskutovat.

Laická veřejnost většinou diskutuje emotivně, bez hlubší znalosti a někteří novináři si s přesností také mnoho práce nedají. Taková diskuze pak může vést k velmi zavádějícím závěrům i k zostřenému pohledu na počínání lékařů. Na druhou stranu jsou lékaři ve své praxi vystavováni mnoha tvářím umírání a se svými pacienty jsou mnohdy emotivně spjati. Při rozhodování o nejlepším postupu jsou často postaveni do vypjatých mezních situací a intenzivně vnímají svůj profesní úspěch i selhání ve snaze život a zdraví pacienta ochránit.

Přesná definice pojmů a vymezení aktivit je jediná cesta, jak si s obecnými i odbornými pochybnostmi poradit. Proto považuji publikaci „Eutanazie – pro a proti“ za průlomový čin České lékařské komory ve snaze zahájit kvalifikovanou diskuzi s možností vyslechnout odborné argumenty z více oborů lékařské vědy, filozofie i práva. Co je na tom tak průlomového? Právě otevřenost a mnohostrannost při zachování maximální přesnosti, které zaručují všichni spoluautoři. Samozřejmě můžeme poukazovat na země Beneluxu, kde je diskuze o eutanazii vedena mnoho let a kde vyspělost občanské společnosti i právní jistota dovolily eutanazii za velmi přísných pravidel legalizovat. Na druhou stranu mám zkušenost s přijímáním dokumentu o lékařské etice na půdě Stálého výboru evropských lékařů, kdy zástupci Polska a Portugalska dokument vetovali jen proto, že eutanazie byla zmíněna jako ukázka mezního stavu v lékařské etice, a odmítli na to téma byť jen diskutovat, a to i přesto, že tento výbor jasně deklaroval odmítnutí eutanazie.

Jako lékař z klinické praxe jsem po dobu své práce a služeb na interním oddělení viděla umírat mnoho lidí. Někdy velmi těžce, na některé si pamatuji dodnes. Přesto si dovoluji vyjádřit svůj zásadní nesouhlas s eutanazií, je totiž v přímém rozporu s posláním lékaře a velmi se bojím, že pokud by byla povolena a pokud by to měl být lékař, který ji vykonává, hrozilo by nejen oslabení důvěry mezi pacientem a lékařem, ale hlavně by toto mohlo vést k vyhasnutí svědomí lékaře. Svědomí je v medicíně nesmírně důležité, je jakousi zpětnou vazbou, kontrolující lékařovo rozhodování. Je však velmi křehké a může se zcela vytratit pod vlivem společenských a ekonomických tlaků. Vzpomeňme jen hrůzných činů nacistických lékařů. Věřím, že něco podobného se dnes v Evropě opakovat nemůže, ale velmi se bojím manažersko-ekonomických vlivů, které značně deformují přirozené autonomní rozhodování lékaře o vhodné terapii pro jeho pacienty a přesouvají zodpovědnost za ekonomiku zdravotnictví zcela na opačný konec, tedy na stranu lékař–pacient. Lékař by neměl být postaven do role toho, kdo omezuje péči či beztrestně zabíjí, ať z jakýchkoli příčin. Stačí svědectví kolegů z Belgie či Holandska, kteří eutanazii vykonali a kteří našli odvahu se svěřit s těžkými pocity, které pak měli.

Na závěr shrnu několik zásadních faktů, které dnes platí pro lékaře v České republice.

Každý lékař vykonávající lékařské povolání na území České republiky musí být ze zákona členem ČLK a je povinen dodržovat Etický kodex ČLK, který praví: „Úkolem lékaře je chránit zdraví a život, mírnit utrpení, a to bez ohledu na národnost, rasu, barvu pleti, náboženské vyznání, politickou příslušnost, sociální postavení, sexuální orientaci, věk, rozumovou úroveň a pověst pacienta či osobní pocity lékaře.“

§ 2 odst. 7 Lékař u nevyléčitelně nemocných a umírajících účinně tiší bolest, šetří lidskou důstojnost a mírní utrpení. Vůči neodvratitelné a bezprostředně očekávané smrti však nemá být cílem lékařova jednání prodlužovat život za každou cenu. Eutanazie a asistovaná sebevražda nejsou přípustné.

Eutanazie dle definice Světové zdravotnické organizace je vědomé a úmyslné provedení činu s jasným záměrem ukončit život jiného člověka za následujících podmínek: subjektem je kompetentní informovaná osoba s nevyléčitelnou chorobou, která dobrovolně požádala, aby její život byl ukončen. Jednající ví o stavu této osoby a o jejím přání zemřít a páchá tento skutek s prvořadým úmyslem ukončit život této osoby a skutek je proveden se soucitem a bez osobního zisku.

Asistovaná sebevražda je od eutanazie odlišná. Jde o situaci, kdy jedna osoba poskytne druhé informaci, radu či prostředek, kterým je sebevražda spáchána. Jde o poskytnutí pomoci osobě, která chce ukončit život, nikoli o přímé ukončení života.

Eutanazie je v ČR trestný čin a je hodnocena jako vražda. Asistovaná sebevražda je v zákoně hodnocena jako trestný čin účast na sebevraždě a jde o trestný čin, ať byla sebevražda dokonána a došlo k úmrtí, stejně jako při pokusu o sebevraždu, při kterém k úmrtí nedošlo.

Pacient, který je schopen vyjádřit svou vůli, může léčbu odmítnout. Obtížná je situace tam, kde pacient není schopen svou vůli vyjádřit a lékaři stojí před rozhodnutím, zda u nemocného s nevyléčitelným konečným stavem choroby pokračovat v neúčelné intenzivní léčbě, či přejít ke kvalifikované paliativní terapii, která umožní pacientovi důstojně a přirozeně zemřít. Postup v takových případech přesně definuje Doporučení představenstva ČLK č. 1/2010 k postupu při rozhodování o změně léčby intenzivní na léčbu paliativní u pacientů v terminálním stavu, kteří nejsou schopni vyjádřit svou vůli, z něhož pro ilustraci uvádím čl. 1:

„Doporučení představenstva ČLK formuluje principy a rámcová doporučení pro poskytování paliativní péče u dospělých pacientů neschopných o sobě rozhodovat v konečné fázi jejich léčebně neovlivnitelného onemocnění. Mezi nejčastější klinické případy patří pacienti s multiorgánovým selháním, při němž i přes maximální možnou podporu či náhradu orgánových funkcí dochází k trvalému zhoršování zdravotního stavu a kde vyvolávající příčina či její důsledky (následný patofyziologický děj) nejsou léčebně ovlivnitelné, nebo pacienti v hlubokém bezvědomí bez odůvodněného předpokladu obnovení integrity mozkových funkcí z důvodu přítomnosti známek ireverzibilního poškození centrálního nervového systému.“

Lékař, který postupuje v souladu s tímto doporučením, postupuje v souladu s lékařskou etikou i právem nejen dle norem v ČR, ale i v EU.

3     Eutanazie pro a proti

PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D., MBA

1. lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Praze, Psychiatrická klinika VFN v Praze, Klinika anesteziologie, resuscitace a intenzivní medicíny VFN v Praze

Česká lékařská komora

Doc. MUDr. Petr Bartůněk, CSc.

1. lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Praze, IV. interní klinika VFN v Praze

Etická komise České lékařské komory

Eutanazie je obvykle definována jako usmrcení na žádost. Je to fenomén, který přináší znepokojení snad od samého úsvitu lidských dějin. Otázka možnosti a oprávněnosti nakládat se svým životem dle vlastního uvážení a rozhodnutí ostře kontrastuje s filozoficko-náboženskými principy a zásadami většiny filozofických, duchovních a náboženských směrů světa.

V dnešní době a v kontextu převratných vědeckých objevů, společenských změn a obecně nazírání na celou řadu jevů nabývá otázka eutanazie nových konotací. Co je to vlastně lidská vůle? Je vůle osoby rozhodnuté zemřít skutečně vůlí svobodnou? Případně co vše ji ovlivňuje? Jestliže v určitých případech uznáme oprávněnost lidské vůle zemřít, kdo posoudí, jaké případy to jsou? Kdo posoudí, že projevená, tedy deklarovaná je skutečně vůlí reálnou? Kdo určí, kde, kdy a jakým způsobem? A kdo celou věc vykoná? Kdo za ni bude právně, ale především mravně odpovědný? Konkrétní jedinec, který se pro věc rozhodl? Společnost, která celou věc umožnila? Nebo příbuzný, který to dané osobě nerozmluvil? Či snad lékař, který vše zváží a v celé věci „jen“ prakticky pomůže? Je to řada otázek, které jsou stejně závažné jako otázky z opačného názorového spektra, kde se pacienti i odborníci ptají, zda je etické a vůbec lidské nechat člověka trpět, když víme, že jeho život už bude pouze nesnesitelnou trýzní a bolestí? Je etické vynakládat finanční prostředky na udržování života v utrpení, zatímco není dost prostředků například na perspektivní dětské pacienty s vážným onemocněním? Kdo posoudí ekonomiku smrti a života? A kdo ji ve svém důsledku naplní?

Co vlastně vede člověka k úvaze a někdy i k rozhodnutí život ukončit? Není to především bolest, utrpení a zoufalství? Tedy stavy, kterým by moderní medicína měla nejen předcházet, ale v současné době by je ani neměla dopustit? Neměla by objektivní a na důkazech založená medicína hledat větší sepjetí s pochopením lidské psychiky a duše? Neměly by se otázky spojené s faktickou perspektivou lidského života a statistické pravděpodobnosti přežití spojovat víc s úvahou o lidském životě v jeho nejširším duchovním, ale i náboženském významu? Nebo je to něco, co do dnešní medicíny prostě nepatří?

Diskuze kolem eutanazie přináší více otázek než odpovědí. Žijeme ve světě, kde se lidé ptají a vyžadují odpovědi. Nelze jednoduše něco zapovědět, byť se to týká samotné podstaty lidské existence, a dále již jen mlčet. Smrt je odjakživa spojena se strachem, úzkostí a utrpením. Když o ní ovšem uvažuje zdravý člověk, pak vzbuzuje určité napětí, které ho nutí se ptát a přemýšlet. Z těchto důvodů je povinností lékařů, zdravotníků, filozofů a teologů, tedy všech, kteří se starají o potřeby člověka, o těchto otázkách hovořit. Hovořit o všech souvislostech, zvažovat význam a dopady různých názorů a postojů a ve svém důsledku především hledat způsoby, jak ulevit duševně a fyzicky trpícím.

Profesorka Haškovcová uvádí, že naši odbornou nebo i laickou veřejnost čas od času zachvátí emotivní diskuze na téma eutanazie, nicméně i tak se podle ní „nehýbáme z místa“ a nenacházíme řešení proto, že emoce zabraňují věcnému přístupu k nepochybně složitému a vícevrstevnému problému. Předkládaná publikace je prezentací názorů řady odborníků z různých oborů k problematice eutanazie, je pokusem o rozprostření této vrstevnatosti a věříme, že více než emocionální je diskuzí věcnou. Publikace sama o sobě je opět více hledáním než odpovědí. Nicméně tak jako konference, se kterou je spojena, směřuje k diskuzi, k pokusu o porozumění a hledání konsenzuálního stanoviska, jakkoli se to zdá v současnosti nemožné.

Velmi často zaznívá hlas z řad odborníků, že naše společnost není na diskuzi připravena. Často je slyšet názor, že sama diskuze o eutanazii je v podstatě neetická. Pořadatelé publikace se domnívají, že právě diskuze mezi odborníky je nezbytným předpokladem jakékoliv celospolečenské prezentace problému eutanazie. A to jak v případě, že univerzální a bezvýhradný názor bude „NE“, tak v případě, kdy tento názor tak radikální nebude.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

PŘEDMLUVA

1 Vždy pomáhat, nikdy neškodit

2 Otevřená diskuze, cesta k vyjasnění pojmů

3 Eutanazie pro a proti

6 Lékařská etika a eutanazie

8 Eutanazie, kritické stavy a intenzivní medicína

Fakta, mýty a realita

10 Přípustnosti pasivní eutanazie

16 Eutanazie pro a proti

17 Eutanazie – pohled právní a etický

18 Role lékaře při ukončení života na žádost a pomoci při sebevraždě

19 Máme ústavní oporu pro provádění eutanazie?

20 Úvahy nad širším kontextem eutanazie a jejího možného zneužití

21 Psychologické kontexty eutanazie

23 Mám právo umřít. Kdy, kde a jak se rozhodnu sám?

24 Eutanazie z pohledu pastorálního teologa

Eutanazie – vybrané dokumenty s komentáři

Eutanazie – vybrané pojmy