Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. MUDr. Zdeněk Seidl, CSc., MUDr. Andrea Burgetová, Ph.D.,

MUDr. Eva Hoffmannová, CSc., MUDr. Martin Mašek, Ph.D.,

doc. MUDr. Manuela Vaněčková, Ph.D., MUDr. Tomáš Viták, Ph.D.

Radiologie pro studium i praxi

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Hlavní autor:

Prof. MUDr. Zdeněk Seidl, CSc. – Radiodiagnostická klinika 1. LF UK a VFN, Praha

Kolektiv autorů:

MUDr. Andrea Burgetová, Ph.D. – Radiodiagnostická klinika 1. LF UK a VFN, Praha

MUDr. Eva Hoffmannová, CSc. – Oddělení nukleární medicíny, Oblastní nemocnice Kolín

MUDr. Martin Mašek, Ph.D. – Radiodiagnostická klinika 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. Zdeněk Seidl, CSc. – Radiodiagnostická klinika 1. LF UK a VFN, Praha

Doc. MUDr. Manuela Vaněčková, Ph.D. – Radiodiagnostická klinika 1. LF UK a VFN, Praha

MUDr. Tomáš Viták, Ph.D. – Radiodiagnostická klinika 1. LF UK a VFN, Praha

Recenzovali:

Prof. MUDr. Vlastimil Válek CSc., MBA

Mgr. Martin Buček, RRA

MUDr. Milouš Derner

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2012

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 4923. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Helena Vorlová

Obrázky 2.2, 2.6 až 2.8, 2.18 až 2.32, 2.34, 3.1, 3.9, 4.1 až 4.3, 4.5, 5.1, 5.2, 5.4 až 5.6, 5.8, 5.10, 5.14, 6.1,

6.4, 7.1, 8.1, 8.2, 10.8, 11.87, 11.88, 11.91 dle předloh autorů překreslil MgA. Radek Krédl.

Pérovky v kapitole 11 a 12 převzaty z publikace Neurologie pro studium i praxi, Grada Publishing 2004

a Magnetická rezonance hlavy, mozku a páteře, Grada Publishing 2007.

Fotografie dodali autoři.

Sazba a zlom Jan Šístek

Počet stran 368 + 4 strany barevné přílohy

Vydání první, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4108-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8221-8 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8222-5 ve formátu EPUB

Seznam zkratek

ACC - arteria carotis comunis

ACE - arteria cerebri externa

ACI - arteria cerebri interna

ADEM - akutní diseminová encefalomyelitida

AG -angiografické vyšetření

AP - anterior-posterior (projekce předozadní)

ATP - adenosin trifosfát

AVM - arteriovenózní malformace

BH - bílá hmota mozková

BOLD- blood oxygenation level-dependent

CAS - kalciové skóre

CBF - mozková perfuze

CMP - akutní mozková příhoda

CMV - cytomegalovirus

CNS - centrální nervová soustava

CT - výpočetní tomografie (computed tomography)

CTA CT - angiografie

DECT - Dual Energy CT

DK - dolní končetina

DMO - dětská mozková obrna

DSA - digitální subtrakční angiografie

DTI - diffusion tensor imaging (difuzní tenzorové zobrazení)

DWI - diffusion weighted imaging (difuze magnetickou rezonancí)

E - efektivní dávka

EPI - echo planar imaging

FDG - 2-fluoro-2deoxy D glukóza

FISP - fast imaging with steady-state precession

FLAIR - fluid-attenuated inversion recovery

FLASH - fast low angle shot

fMRI - funkční magnetická rezonance

FOV - zobrazené pole

FSE - fast spin echo (rychlé spinové echo)

GCS - Glasgowská škála (Glasgow coma scale)

Gd - gadolinium

Gd-DTPA - diethyltriaminopentaacetylová kyselina

GE - gradientní echo

GIT - gastrointestinální trakt

Gy - Gray

H - dávkový ekvivalent

H.D. - high density

HRCT - výpočetní tomografie s vysokou rozlišovací schopností (high resolution computed tomography)

HU - Hounsfield Unit (Hounsfieldova jednotka, značí intenzitu denzity v obrazu CT)

IR - inversio recovery

JKL - jodové kontrastní látky

KL - kontrastní látky

KPR - kardiopulmonální resuscitace

kV - kilovolt

LAO - left anterior oblique (šikmé projekce levé)

LL - latero-laterální, též SIN-sinister (bočné projekce levé)

LPO - left posterior oblique (šikmé projekce levé)

MDCT - Multi Detector CT

MIP - maximum intensity projection

Mo - molybden

MPR - multiplanární rekonstrukce

MR - magnetická rezonance

MRA - magnetická rezonanční angiografie

MRCP - magnetická rezonanční cholecystopankreatografie

MRS - magnetická rezonanční spektroskopie

MT - magnetizační transfer

MTC - magnetic transfer contrast (magnetizační transfer kontrast)

MTI - magnetic transfer imaging

MTS - mesiální temporální skleróza

NFS - nefrogenní systémová fibróza

NMO - neuromyelitis optica

NRS - Národní radiologické standardy

PA p- osterior-anterior (zadopřední projekce)

PC - technika Phase Contrast

PCR - polymerázová řetězová reakce

PD - protondenzita

PEG - pneumoeencefalografické vyšetření

PET - pozitronová emisní tomografie

PET/CT - pozitronová emisní tomografie a CT (umožňuje hybridní zobrazení PET a CT)

PML - progresivní multifokální leukoencefalopatie

PSA - specifický prostatický antigen

PSC - primární sklerotizující cholangoitida

PTA - perkutánní transluminální angioplastika

PTC - perkutánní transhepatická cholangiografie

PVL - periventrikulární leukomalacie

PWI - perfusion weighted imaging (perfuzní magnetická rezonance)

RDS - syndrom dechové tísně

RFA - radiofrekvenční ablace

Rh - rhodium

RL - right-lateral (bočné projekce pravé, též DX-dextrum)

rMTT - relative mean transit time (relativní průměrný čas průchodu)

RO - radiační ochrana

rrCBV - relative regional cerebral blood volume (relativní regionální mozkový krevní objem)

RS - roztroušená skleróza mozkomíšní

r-TPA - rekombinantní tkáňový plazminogen aktivátor

SAK - subarachnoidální krvácení

SE - spin echo

SLE - systémový lupus erythematodes

SPECT - single photon emission computed tomography (jednofotonová emisní tomografie)

STIR - short tau inversion recovery

Sv - sievert

T - Tesla

T1 - podélná relaxace protonů vodíku – (T_1 relaxační čas)

T1W-IR T1 - vážené inversion recovery sekvence

T2 - příčná relaxace protonů vodíku – (T_2 relaxační čas)

TE - echo time (čas echa)

TIPS - transjugulární intrahepatální portosystémový zkrat

TOF - time of flight

TR - repetiční čas

TSE - turbo spin echo (rychlé spinové echo)

TTP - time to peak

USG - ultrasonografie

UZ - ultrazvuk

VRT - volume rendering technique

WCE - enterální kapsle

wTt - tkáňové váhové faktory

ZIZ - zdroj ionizujícího záření

ŽC - žlučové cesty

Úvod

Překotný rozvoj zobrazovacích metod v posledních desetiletí a na druhé straně učební texty, které již mnohdy neodpovídají současným možnostem a trendům radiodiagnostiky, byl hlavní motiv sepsání této publikace.

Řada modalit a technik vyšetření, kterým byl vymezen velký prostor v učebních textech, se dnes již neužívá nebo velmi okrajově, naopak některé metody vyšetření, které přinášejí zásadní informace, nejsou vůbec uvedeny nebo chybí nové poznatky. Radiologie je obor, jehož vývoj není zdaleka ukončen. Také je zřejmé, že mnohdy najdou současné metody své optimální uplatnění až na základě klinických zkušeností, možná že některé zaniknou s objevem nových modalit.

Spektrum studentů zabývajících se studiem radiodiagnostiky je v současné době velmi široké – od studentů medicíny k různým odvětvím nemedicínských lékařských oborů, kde je rozsah požadovaných znalostí poněkud odlišný. V takto malém státě ale není možné vydávat jednotlivé učební texty pro úzce zaměřené skupiny studujících.

Nechtěli jsme knihu ve smyslu „vybraných kapitol“, kde autoři obvykle píši o oblasti svého zájmu a výzkumu, ale naopak uchopit co nejširší oblast radiologie.

Snažili jsme se v textu odlišit „bazální znalosti“ radiologie od poněkud hlubších sdělení – ta jsou psána kurzívou.

V textu jsme použili některé termíny, které snad nejsou správné z hlediska českého jazyka, ale jsou tak vžité v odborné terminologii a dokonce i mezi laickou veřejností, že užití „správných“ českých výrazů by činilo text méně čtivý. Navíc některé temíny nemají zcela přesný český ekvivalent, např. enhancement (zvýraznění, nabarvení…), jiné jsou méně užívané CT (výpočetní tomografie)...

Pro zlepšení názornosti doplňuje text řada obrázků a schémat.

Kniha je rozdělena na část obecnou a speciální, což je obvyklé členění učebnic tohoto typu, i když v některých oddílech speciální části nelze z didaktických důvodů neuvést alespoň okrajově některé aspekty, které byly již popsány v části obecné.

V textu jsme považovali za nezbytné uvést alespoň základní poznatky z nukleární medicíny, za které děkujeme pani primářce MUDr. Evě Hofmannové, CSc. Kapitola s řadou obrázků je uvedena samostatně a velmi naší učebnici obohatila. Jejím účelem je přinést základní informace z tohoto oboru, který v řadě oblastí hraničí s radiodiagnostikou a v důsledku zavedení hybridních přístrojů (PET/CT, SPECT/CT) dokonce v mnoha nemocnicích existují společná pracoviště radiodiagnostiky a nukleární medicíny. Pochopitelně počet stránek vymezený pro tuto tematiku nemůže nahradit rozsáhlé monografie zabývající se touto problematikou.

Kniha je kolektivním dílem výše uvedených autorů, kteří vám přejí stejně hezké chvíle při vašem studiu, jako my jsme je prožili při psaní této učebice.

prof. MUDr. Zdeněk Seidl, CSc.

1 Historie radiologie

Zdeněk Seidl

Účelem této kapitoly není podrobná informace o historii radiologie, ale domníváme se, že pro studenty je přínosné, aby si uměli představit časovou osu zavedení jednotlivých modalit vyšetření a možnosti diagnostiky a léčby daný vývojem těchto metod.

Vše začalo objevem X-paprsků (RTG záření) panem Röentgenem v roce 1895 (při výzkumu katodového záření), který byl poctěn za svůj objev jako první fyzik Nobelovou cenou. Jeho filantropie, resp. skutečnost, že si nedal tento objev patentovat, umožnilo rychlé rozšíření a využití X-paprsků po celém světě. Asi každý z nás viděl první RTG snímek – ruku manželky pana Röentgena. Údajně první RTG přístroj měl v Praze majitel kavárny „U Černého koně“ pan Cívka, který svým prominentním zákazníkům „ukázal“, jak vypadá jejich kostra. Z vyprávění pana profesora Jirouta si pamatuji, že RTG lampu využívali při svém představení různí „jasnovidci“, kteří si z publika vybrali figuristu a pomocí jeho prozáření X-paprsky „hádali“, co má v kapsách, což zvláště v případě kovových předmětů nebylo obtížné. Z tohoto sdělení logicky vyplývá, že se mnoho nevědělo o škodlivosti ionizujícího záření. Lékaři, kteří pracovali s RTG zářením v první polovině 20. století, neužívali ochranné pomůcky a nedodržovali hygienu ochrany ionizujícího záření, a proto trpěli na vystavených částech kůže X-zářením chronickými dermatitidami a měli častější výskyt maligních onemocnění.

První polovina 20. století byla ve znamení skiaskopických vyšetření. Zároveň se objevily první jak pozitivní kontrastní látky (zvyšují absorpci RTG záření) využívané hlavně v diagnostice onemocnění gastrointestinálního traktu, tak negativní kontrastní látky (různé plyny), které naopak mají nižší schopnost absorpce X-záření než tkáně.

Až do objevu výpočetní tomografie (CT) ovládla neuroradiologii na dlouhých více než 40 let pneumoencefalografie (PEG), u které se aplikoval vzduch do mozkových komor po předchozí lumbální punkci. První pneumoencephalografii provedl v roce 1919 americký neurochirurg Dandy.

Ve čtyřicátých letech 20. století byla prvně aplikována do páteřního kanálu olejová kontrastní látka a perimyelografie (PMG) byla na světě. Tato metoda umožnila diagnostiku patologických procesů kanálu páteřního, herniaci disků, ale i nádorových, zánětlivých a dalších onemocnění.

I když první angiografická vyšetření (AG) se objevila již v první polovině 20. století, její rozvoj umožnilo až zavedení Seldingerovy metody v šedesátých letech, kdy po punkci obvykle a. femoralis byly katetrizovány jednotlivé cévy, což umožnilo jejich selektivní zobrazení. Postupně se pak – s maximálním rozvojem v devadesátých letech – začaly provádět endovaskulární léčebné úkony (léčba cévních malformací embolizací „lepidly“, zavedení kovové spirály do aneuryzmatu nebo stentů do zúžených cév).

V sedmdesátých letech začalo být uváděno do rutinní praxe ultrasonografické vyšetření, které postupným zlepšování kvality přístrojů a skutečností, že se jedná o ekonomicky nenáročnou a neinvazivní metodu nemající kontraindikací, získala v diagnostice významné postavení.

Zásadní objev, který doslova změnil radiodiagnostiku, bylo zhotovení CT panem G. N. Hounnsfieldem v roce 1971 v laboratořích firmy EMI-central. (Pro zajímavost uvádíme, že tato firma získala silné ekonomické zázemí produkcí gramofonových desek skupiny Beatles, které pak využila ve výzkumu výpočetní tomografie.) Za objev výpočetní tomografie byli v roce 1979 společně G. N. Hounnsfield s Američanem Allanem McLeod Cormackem z Tuftské Uviverzity, který nezávisle na Hounsfieldovi učinil stejný objev, poctěni Nobelovou cenou. Rozvoj metody CT si nejlépe přiblížíme faktem, že vyšetření jedné „vrstvy“ na prvním konvenčním CT přístroji trvalo bezmála 20 minut; dnes je vyšetření hrudníku či břicha provedeno řádově v desítkách vteřin.

V osmdesátých letech byla uvedena do provozu magnetická rezonance (MR). Ta přinesla nové možnosti diagnostiky onemocnění mozkové tkáně (zvláště bílé hmoty mozkové), míšních struktur, kloubů a dalších oblastí, jak bude dále uvedeno. Důležité ale je, že bez rizika ionizačního záření.

Pozitronová emisní tomografie (PET) byla dalším krokem v diagnostice zvláště maligních a zánětlivých onemocnění.

Stále větší dostupnost i pestrost výběru zobrazovacích modalit má i své stinné stránky. V posledních letech bylo popsáno mnoho případů nemoci z ozáření v důsledku diagnostických vyšetření. Proto jsou v současné době uváděny nové techniky vyšetření, které výrazně snižují dávky ionizačního záření, v některých případech až na 50 % původního ionizačního záření, bez výraznějšího snížení kvality obrazu.

Stále k větší dokonalosti se blíží přenos obrazové dokumentace, kdy se hodnocení snímků na běžných „domácích“ počítačích mimo diagnostická pracoviště stává běžnou rutinou – tyto techniky nazýváme telemedicína.

Přehled historie radiologie

• 1895 Wilhelm Conrad Röntgen objevil „nový typ záření“, které označil jako záření X. Ve stejném roce vyhotovil první rentgenový snímek ruky své manželky. V roce 1901 mu byla za objev rentgenového záření udělena první Nobelova cena za fyziku. Rentgenové záření si brzy našlo uplatnění v lékařství a dalších oborech.

• 1896 Antoine Henri Becquerel objevil přirozenou radioaktivitu v pokusech s uranovou rudou. Za objev první radioaktivní substance obdržel v roce 1903 Nobelovu cenu za fyziku.

• 1898 Marie Curie, rozená Sklodowská, a Pierre Curie společně objevili radioaktivní částice polonia a radia (první gram radia izolovali ze smolince pocházejícího z Jáchymova). Spolu s A. H. Becquerelem získali za tento objev v roce 1903 Nobelovu cenu za fyziku. Marie Curie obdržela navíc v roce 1911 Nobelovu cenu za chemii.

• 1900 Max Planck formuloval hypotézu kvantování energie oscilátorů, je považovaný za jednoho ze zakladatelů kvantové teorie. V roce 1918 získal Nobelovu cenu za fyziku.

• 1910 zavedení baryumsulfátu jako kontrastní látky.

• 1923 Georg von Hevesy začal používat radioaktivní izotopy při studiu metabolických procesů v rostlinách a zvířatech. V roce 1943 získal Nobelovu cenu za chemii.

• 1927 Hermann Joseph Müller prokázal mutagenní účinky ionizujícího záření. V roce 1946 získal Nobelovu cenu za fyziologii a medicínu.

• 1938 Otto Hahn objevil jaderné štěpení. V roce 1945 získal Nobelovu cenu za chemii.

• 1940 Joseph Hamilton a Mayo Soley použili jód v radiodiagnostice onemocnění štítné žlázy.

• 1949 Douglass H. Howry sestavil první pulz-echo ultrazvukový skener, který byl předchůdcem ultrazvukového přístroje.

• 1971 Godfrey N. Hounsfield a Allan McLeod Cormack objevil výpočetní tomografii (CT), za kterou v roce 1979 získali Nobelovu cenu za fyziologii a medicínu.

• 1973 Paul Christian Lauterbur vyvinul magnetickou rezonanci. V roce 2003 obdržel Nobelovu cenu za fyziologii a medicínu.

• 1975 Michel M. Ter-Pogossian se spolupracovníky sestrojil PET.

Za základní zásady při využití zobrazovacích metod považujeme:

1. Vyloučit kontraindikace jednotlivých vyšetření.

2. Je-li možné využít neinvazivní vyšetření místo invazivní vyšetřovací metody, dáváme tomuto postupu přednost (každá invazivní metoda může vést ke vzniku morbidity, dokonce mortality).

3. Je nutné si uvědomit škodlivost ionizujícího záření, jehož dávky se sčítají po celý život jedince. Proto je důležité zvážit indikaci každého vyšetření s ionizujícím zářením, eventuálně parametry upravit tak, aby dávka záření byla co nejnižší, ale na druhé straně musí mít zobrazení odpovídající diagnostickou hodnotu.

4. Jaký přínos, eventuálně jak ovlivní výsledky vyšetření danou zobrazovací modalitou další klinické vedení nemocného.

5. Nezbytné je vzít v úvahu i ekonomické aspekty, které by ale neměly mít vliv na „lege artis“ diagnostiku a léčbu pacienta.

2 Část obecná

Tomáš Viták, Zdeněk Seidl, Andrea Burgetová

2.1 Historie objevení rentgenového záření

Objevitelem rentgenového záření se stal, jak je uvedeno výše, na podzim roku 1895 prof. Wilhelm Conrad Röntgen, při svých pokusech s katodovými paprsky v laboratoři ve Würtzburgu. Zkoumal jako i mnozí další badatelé na konci 19. století elektrické výboje pod vysokým napětím ve zředěných plynech ve vakuových plynových výbojkách, tzv. katodových trubicích. Katodové paprsky se skládají z proudu rychle se pohybujících elektronů, jenž se vytvářejí působením vysokého elektrického napětí mezi elektrodami, záporně nabitou katodou (-) a kladně nabitou anodou (+), umístěnými na koncích uzavřené skleněné trubice, z níž byl odčerpán téměř všechen vzduch, aby nebránil pohybu elektronů. Röntgen v temné komoře sledoval světélkování vyvolané katodovými paprsky na luminiscenčním stínítku potaženém fluorescenční látkou platinokyanidem barya. Při svých pokusech katodovou trubici úplně zakryl černým papírem a zjistil, že luminiscenční stínítko při přiblížení i k takto zakryté trubici světélkuje, a to i tehdy, když mezi trubici a stínítko vložil tlustou knihu. Teprve když mezi trubici a stínítko umístil kovový předmět, na stínítku se ukázal stín. Röntgen zjistil, že je-li mezi katodou a anodou zapojen elektrický proud, musí z trubice vycházet nějaké neviditelné záření. Vzhledem k neznámé povaze tohoto záření označil tyto paprsky matematický symbolem něčeho neznámého, tedy písmenem X, které se dodnes užívá v anglosaské literatuře jako „X-ray”. U nás pod názvem RTG záření. Popsal i další vlastnost tohoto záření, a sice fakt, že vyvolává zčernání fotografické desky. Měsíc po svém objevu Röntgen zhotovil historicky první rentgenový snímek na světě, obraz ruky své manželky s kovovým prstenem na fotografickou desku (obr. 2.1). Toto datum je pokládáno za den zrození nového lékařského oboru – radiologie.

Obr. 2.1 Vlevo prof. Wilhelm Conrad Röntgen, vpravo historicky první rentgenový snímek na světě (snímek ruky jeho manželky) pořízený Röntgenem

V roce 1901 získal W. C. Röntgen jako první Nobelovu cenu za fyziku, ale svůj objev nikdy nepatentoval, což umožnilo jeho rychlé rozšíření do praxe. Zemřel v roce 1923 v Mnichově zcela bez finančních prostředků.

Röntgen předpokládal, že pronikavé záření vzniká ve zředěném plynu katodové trubice, nicméně v další experimenty prokázaly, že X-záření pochází z anody při interakci zabrzděných elektronů s materiálem anody. Zdrojem rentgenového záření není tedy samotný výboj v plynu, kterým pouze procházejí urychlené elektrony na anodu. Naopak odstranění (vyčerpání) plynu a použití žhavené katody zvýší účinnost vzniku rentgenového záření, čehož se využívá ve vakuových rentgenkách. Rentgenové zobrazovací systémy jsou využívány především ve strojírenství a zdravotnictví, kde patří k základním vyšetřovacím metodám.

Tato modalita zobrazení lidských orgánů a tkání využívá rozdílnou hodnotu pohlcení (atenuaci) procházejícího svazku RTG záření v různých orgánech a tkáních. V případě skiagrafie je vzniklý obraz zaznamenáván na filmový materiál. O skiaskopii mluvíme tehdy, jestliže je obraz pozorován pouze na stínítku bez trvalého uchování obrazu. Skiaskopie umožňuje sledovat pohyby orgánů nebo použitých kontrastních látek v těchto orgánech, případně jejich funkci. V současné době u moderních digitálních přístrojů se rozdíl mezi skiagrafií a skiaskopií do značné míry stírá, v počítačovém systému lze volit, zda záznam digitálního obrazu bude statický či dynamický.

2.2 Rentgenové záření

RTG záření je pronikavé elektromagnetické záření o velmi krátkých vlnových délkách a vysokých frekvencích. Rentgenové záření prochází hmotou i vakuem, jeho intenzita slábne se čtvercem vzdálenosti od zdroje, šíří se přímočaře, má ionizační účinky (což znamená, že množství energie, které nese, stačí na uvolnění elektronu z atomu). Ionizující záření může být nebezpečné pro živé organismy, při běžném vyšetření však pacienta nijak významně nezatíží.

Vlastnosti RTG záření

Luminiscenční efekt. Rentgenové záření má schopnost přeměnit se na viditelné záření, ale pouze při interakci s určitými látkami.

Fotochemický efekt. Působením RTG záření na fotografický materiál dochází ke změnám v jeho chemickém složení.

Ionizační efekt. Energie, kterou rentgenové záření nese, je postačující k ionizaci atomů nebo molekul ozářené látky. To znamená, že při působení na elektricky neutrální atomy se z nich stávají elektricky nabité ionty.

Biologický efekt. RTG záření ve větších dávkách je pro živý organismus nebezpečné, může způsobit trvalé poškození buněk a tkání. Působí-li záření na biologický materiál, dochází k absorpci ionizujících částic, které je příčinou vyrážení elektronů z jejich orbit a tvorbou negativně nabitých aniontů. Ionizované části molekul se stávají vysoce reaktivní a vedou k řadě chemických reakcí, které mohou způsobit smrt buňky, nebo změnit v genetickou informaci.

Na druhé straně může být RTG záření využíváno při léčbě (radioterapii).

Sievert je jednotkou dávkového ekvivalentu ionizujícího záření. 1 Sv je taková absorbovaná dávka, která při jakémkoliv typu ionizujícího záření vyvolá v organické látce stejný biologický účinek. Dávkový ekvivalent vypočteme jako součin D a Q, kde D je dávka vyjádřená jednotkou Gy (Gray).

Gy je základní jednotkou absorbované dávky a odpovídá jednotce J∙kg-1. tzn. energie 1 Joule absorbovaná 1 kilogramem látky.

Q je jakostní faktor různý pro různé organické látky a jednotlivé druhy ionizujícího záření. Pro rentgenové záření se používá jakostní faktor roven jedné.

Příklady radiační zátěže některých běžných vyšetření:

končetiny a klouby – < 0,01 mSv

plíce – 0,02 mSv

lebka – 0,07 mSv

pánev, břicho, bederní páteř – 0,7–1,3 mSv

Označení rizika při ozáření malými dávkami

Dávka

Riziko

nižší než 0,1 mSv

zanedbatelné

0,1–1 mSv

minimální

1–10 mSv

velmi nízké

10–100 mSv

nízké

Na obrázku 2.2 je rozdělení spektra běžně známých forem elektromagnetického záření. Platí, čím menší je vlnová délka elektromagnetického záření, tím vyšší hodnotu energie přenáší.

Obr. 2.2 Spektrum běžně známých forem elektromagnetického záření

Podle vlnové délky či frekvence můžeme rozdělit elektromagnetické vlny na několik skupin. Pro představu uvádíme: Radiovlny délkou odpovídají rozměrům fotbalového hřiště, elektromagnetické vlny využívané v mikrovlnné troubě mají velikost asi baseballového míčku, vlny u viditelného světla jsou rozměrů bakterie, elektromagnetické vlnění RTG záření pak odpovídá velikosti molekuly.

Poslední dva druhy krátkovlnného záření, X a gama, se svými spektry (vlnovými délkami či energiemi) částečně prolínají a vyskytují se určité terminologické nejasnosti. Na základě konvence členíme krátkovlnné elektromagnetické záření podle jeho původu – záření gama pochází z jádra, záření X z ostatních oblastí atomu mimo jádro.

Radioaktivitu lze členit na přirozenou, která vzniká samovolným rozpadem nestabilních jader těžších prvků, a umělou vyvolanou obvykle jadernou reakcí; jsou doprovázeny třemi druhy záření: α (alfa), β (beta) a γ (gama).

Při α záření jsou emitována jádra atomu helia, které obsahuje 2 protony a 2 neutrony, tedy hmotnostní číslo prvku, které emituje alfa záření se zmenší o 4, atomové o 2. Dolet heliových jader je velmi malý, rychle ztrácí energii, v plynech má dolet několik cm, v kapalinách jen několik milimetrů, a proto ochrana proti tomuto záření není problémem. Při β- (beta minus) záření se štěpí v jádře neutron na proton, uvolní se elektron a antineutrino. Hmotnostní číslo prvku se nemění, ale atomové se zvětší o 1, prvek se posune v periodické tabulce o jedno místo doprava. Při β+ (beta plus) rozpadu (obvykle u umělých radionuklidů) se proton štěpí na neutron, eliminuje se pozitron a neutrino, tedy hmotností číslo se nemění, ale atomové se sníží o 1, prvek se posune o 1 místo doleva v periodické soustavě. Záření β již má dolet delší (ve vzduchu několik metrů, ve vodě asi 1cm). Záření γ je elektromagnetické vlnění o velmi malé vlnové délce a velké energii, vzniká při přechodu jádra z vyššího do energeticky nižšího stavu, hmotové ani atomové číslo prvku se přitom nemění, má daleko největší dolet. Prakticky čisté gama zářiče jsou Co60 a Cs137. Je nutné si uvědomit, že obvykle při radioaktivním rozpadu vznikají všechny druhy záření.

Fotoelektrický jev – zkráceně fotoefekt – je vyvolán dopadem světla či obecně elektromagnetického záření dostatečné frekvence (tedy i energie na určité látky, především kovy) a způsobí uvolnění elektronů.

Kvanta elektromagnetického vlnění se nazývají fotony, které si můžeme představit jako jakési „balíčky“ či „klubíčka“ elektromagnetického vlnění o určité frekvenci, které se pohybují rychlostí světla c. Každý foton obsahuje určité množství energie.

2.2.1 Vznik a vlastnosti rentgenového obrazu

Pronikavé elektromagnetické X-záření vznikající v rentgenové elektronce (rentgence) prochází přes vyšetřovaný objekt (tkáň organismu), přičemž část záření se absorbuje v závislosti na tloušťce a hustotě tkáně, zbylá část prochází tkání a je zobrazována buď fotograficky, nebo na luminiscenčním stínítku, nověji pak pomocí elektronických detektorů. Při expozici RTG záření vzniká rentgenový obraz vyšetřované tkáně. Jinak řečeno, RTG obraz vzniká projekcí RTG záření z ohniska anody přes tkáňové struktury uvnitř organismu s odlišnými absorpčními koeficienty a různými tloušťkami na film či zobrazovací detektor. Rozdílným absorpcím RTG záření ve tkáních jsou na obrazu přiřazovány různé intenzity ve stupnici šedi, které je realizováno buď analogovým způsobem (zčernání filmu), nebo digitálně (elektronické zobrazovací detektory + počítač) (viz níže). Vzniká obraz odrážející velikosti, tvary a uspořádání tkání a orgánů v organismu, včetně případných změn vyvolaných patologickými procesy. Měkké tkáně mají menší hustotu a nižší absorpci RTG záření, což je příčinnou, že těmito místy je propuštěno více záření, že dostaneme jasnější obraz či větší zčernání fotografického materiálu. Kosti s obsahem vápníku jsou hutnější a více absorbují RTG záření (méně jej prochází), obdržíme v těchto místech méně intenzivní obraz či menší zčernání fotografického filmu (projeví se na filmu nebo monitoru jako světlá).

RTG záření integruje s atomy tkáně dvěma procesy: fotoefekt a Comptonův rozptyl (tvorba elektron-pozitronových párů zde nenastává vzhledem k nízké energii fotonů). Oba tyto procesy se podílejí na rozdílné absorpci záření v jednotlivých tkáních (a též na rozdílné absorpci v normálních a patologických okrscích v rámci téže tkáně) v závislosti na tloušťce, hustotě látky a protonovém čísle atomů. Právě na této rozdílné absorpci RTG záření v různých tkáních jakož i jejich fyziologických či patologických stavech je založena RTG diagnostika.

Konec ukázky

Table of Contents

Seznam zkratek

Úvod

1 Historie radiologie

2 Část obecná

2.1 Historie objevení rentgenového záření

2.2 Rentgenové záření

2.2.1 Vznik a vlastnosti rentgenového obrazu

2.2.2 Kvalita RTG obrazu

2.2.3 Rentgenka

2.2.4 Konstrukce RTG přístrojů, nářadí a pomůcky

2.2.5 Elektronické zobrazovací detektory RTG záření

2.2.6 Projekce RTG zobrazení u planární rentgenové diagnostiky

2.2.7 RTG subtrakční radiografie – DSA

2.2.8 RTG kostní denzitometrie

2.2.9 RTG mamografie

2.3 Ultrazvuk

2.3.1 Základní fyzikální informace

2.3.2 Lékařská ultrasonografie

2.3.3 Dopplerovská ultrasonografie

2.4 Výpočetní tomografie (CT)

2.4.1 Historický úvod

2.4.2 Rentgenová tomografie – CT

2.4.3 Mnohodetektorové, multi-slice a spirální CT

2.4.4 Diagnostické použití

2.5 Magnetická rezonance

2.5.1 Základní principy zobrazování magnetickou rezonancí

2.5.2 Zobrazovací sekvence

2.5.3 Magnetizační transfer

2.5.4 Rekonstrukce obrazů magnetické rezonance

2.5.5 Magnetická rezonanční angiografie (MRA)

2.5.6 Zobrazování difuze magnetickou rezonancí (DWI)

2.5.7 Zobrazování perfuze magnetickou rezonancí (PWI)

2.5.8 Funkční magnetická rezonance (fMRI)

2.5.9 MR spektroskopie

2.5.10 Kontraindikace k vyšetření MR

2.6 Pozitronová emisní tomografie a CT (PET/CT)

2.7 Jednofotonová emisní tomografie (SPECT), SPECT/CT

2.8 Projekce (obecné poznámky)

2.9 Specifika radiologie u dětí

2.10 Příprava pacienta před vyšetřením v radiodiagnostice

2.10.1 RTG skiaskopie

2.10.2 Příprava na USG vyšetření

2.10.3 Příprava na CT vyšetření

2.10.4 Příprava na MR vyšetření

2.11 Kontrastní látky

2.11.1 Kontrastní látky v RTG diagnostice

2.11.2 Kontrastní látky v USG diagnostice

2.11.3 Kontrastní látky pro magnetickou rezonanci

2.12 Radiační ochrana

2.12.1 Veličiny a jednotky v radiační ochraně

2.12.2 Radiobiologie

2.12.3 Základní principy radiační ochrany

2.12.4 Ochrana před RTG zářením v radiodiagnostice

2.12.5 Osobní monitorování – dozimetrie

2.12.6 Klasifikace zdrojů ionizujícího záření

2.12.7 Kategorizace pracovišť

2.12.8 Kategorizace radiačních pracovníků

2.12.9 Radiační nehody a mimořádné události

2.12.10 Zpracování programu zabezpečování jakosti

3 Zobrazení v traumatologii

3.1 Obecná část

3.2 Speciální část

4 Zobrazovací diagnostika hrudníku

4.1 Vyšetřovací metody

4.2 Nejčastější patologické nálezy v plicích

4.3 Nejčastější patologické nálezy pleury

5 Zobrazovací diagnostika gastrointestinálního traktu (GIT)

5.1 Vyšetřovací metody

5.2 Nejčastější patologické nálezy

5.3 Intervenční radiologie

6 Játra, žlučové cesty, pankreas, slezina a intervenční radiologie

6.1 Játra

6.2 Žlučové cesty

6.3 Pankreas

6.4 Slezina

7 Zobrazovací diagnostika urotraktu a prostaty

8 Zobrazovací diagnostika v gynekologii

9 Zobrazovací diagnostika prsů

10 Zobrazovací diagnostika srdce a cév

10.1 Zobrazení cév

11 Neuroradiologie

11.1 Obecná část

11.2 Speciální neuroradiologie

12 Zobrazovací diagnostika orbity a očního bulbu

14 Nukleární medicína

14.4 Klinické využití nejčastějších metod nukleární medicíny

Příloha