Adam Malik

Láska a iné nehmatateľné veci, ktoré tak nevyhnutne potrebujeme

Ukážka z elektronickej knihy

Láska a iné nehmatateľné veci, ktoré tak nevyhnutne potrebujeme

Venujem všetkým, ktorí vedia aké krásne je niekoho milovať.

A tým, ktorí to nevedia želám, aby to čoskoro zistili.

Láska je väčšia než čokoľvek, čo jej stojí v ceste.

U2

Kapitola jeden

Bol to veľmi pekný pohreb.

Viem, že to znie divne. Fakt je to divné, použiť tie slová v jednej vete. Ale svojím spôsobom bol pekný. Veľmi pekný.

Slnko bolo vysoko. Oblaky by ste dlho a márne hľadali na nevädzovomodrom nebi.

Kvety na vencoch a kyticiach boli zväčša biele. Výnimkou bola jedna kytica čiernych ruží.

Bolo tam ticho. Neuveriteľné ticho. Ticho, ktoré už samo o sebe rozplakalo niekoľko smútiacich. Zopár ich plakalo už aj predtým.

Vraví sa, že pohreb by mal byť oslavou života. Života človeka, ktorý ho už prežil. Tí, ktorých po sebe zanechal, by mali tento jeho život osláviť. Aby naňho nikdy nezabudli. Je to zvláštne, ale vôbec to tak nevyzeralo. Všetci boli potichu. Vzlyky a plač, akoby úplne zanikali. Niektorí hľadeli do zeme. Iní zasa na oblohu. Niektorí premýšľali. Možno nad sebou. Nad tým, koľko času asi tak ešte zostáva im. Niektorí sa už ani neobťažovali zdvihnúť použité vreckovky zo zeme. Zrejme vedeli, že ich tam padne ešte veľmi veľa a potom ich zdvihnú všetky naraz, predtým než pôjdu žiť svoj život a míňať čas, ktorý im ešte ostáva.

Vôbec to nevyzeralo ako oslava. A trápilo ma to.

Bol to zvláštny pocit, sledovať svoj vlastný pohreb.

Kapitola dva

Áno. Bol som mŕtvy. Naozaj mŕtvy. Moje telo naozaj ležalo v tej rakve. Ale, prosím, nepýtajte sa ma na detaily. Sú to totiž detaily, ktoré menia zázraky na vedu. Nechcite odo mňa detaily. Nechcite ich. Aj tak by som vám ich zrejme dať nemohol.

Kňaz dohovoril. Jedného zo smútiacich vyzval, aby povedal niekoľko slov. Nespomenul konkrétne, kto povie tie slová. Povedal len:

„Je tu niekto, kto bol zosnulému veľmi blízky a chcel by predniesť niekoľko slov.“

Rozmýšľal som, kto to asi bude. Vstal muž. Vlastne ešte iba chlapec. Chlapcovi vravíte muž, až keď je dospelý. Niekedy ani vtedy ešte nie. Tento nebol dospelý. Čierny oblek z požičovne na ňom z veľkej časti visel.

Kňaz ustúpil. Chlapec sa postavil na miesto, kde predtým stál.

Tráva tam bola vysoká. Úplne chlapcovi zakryla topánky. Vyzeral, akoby mu z oboch nôh chýbali členky aj chodidlá.

„Volám... volám sa...“ Zhlboka sa nadýchol. „Volám sa Ethan. Ethan Marlou,“ povedal chlapec. Pomedzi slová vzlykal. Utieral si oči chrbtom ruky. Prstami zasa nos. „S Aidenom som sa poznal už od škôlky. Nespomínam si, ako sme sa vlastne zoznámili. Viem len že... len že sme boli priatelia. Proste to tak bolo, odkedy si pamätám. Aiden bol... jednoducho skvelý. Bol to človek, ktorý nepomáhal vtedy, keď mal čas, ale spravil si čas, aby mohol pomáhať. Bez ohľadu na to komu. Skrátka, tomu, kto to potreboval.“

Teraz už plakali všetci. Nie všetci nahlas. Alebo viditeľne. Ale plakali. Bolo to cítiť.

Niektorí prikyvovali na znak, že súhlasia s Ethanovými slovami.

Čím ďalej bolo ťažšie a ťažšie sa na to pozerať.

„Aiden tu bol vždy pre mňa,“ pokračoval Ethan. „Vlastne tu bol vždy pre každého. Bol to ochranca. Veril v dobro a chránil... chránil ho nech to stálo... nech to stálo čokoľvek.“ Ethan hlasno zavzlykal. Potiahol nosom a utrel si oči. „Pravý charakter človeka sa prejavím vtedy, keď ho nikto nevidí. Tak sa to vraví, však? Videl som Aidena vtedy, keď si myslel, že ho nikto nevidí. A bol rovnaký – úplne rovnaký – ako vtedy, keď ho videl celý svet .“

Všetci sa ešte hlasnejšie rozplakali. Napriek tomu sa však zdalo, akoby tam bolo ticho. Hrobové.

„Tvoj posledný čin, Aiden Phipps...“ Ethan hlasno potiahol nosom.

Zamrazilo ma, keď som začul svoje celé meno. Bol to veľmi čudný pocit.

„Tvoj posledný čin, bol hrdinský,“ pokračoval Ethan. „A takého si ťa budeme pamätať. Lebo taký si bol. Hrdina.“ Ethan spravil vo vysokej tráve zopár nesmelých krokov smerom k mojej rakve. Položil na ňu ruku. Pomaly. Akoby bola horúcejšia než oheň. Tvár obrátil smerom k nevädzovej oblohe. „Budeš nám tu chýbať, kamoš. Milujeme ťa. Všetci.“

Dovtedy sa Ethan ešte ako-tak držal. Aspoň v porovnaní s ostatnými. Teraz sa rozplakal ešte viac ako oni. Takto som ho ešte nikdy nevidel. A ani som nechcel. Ale videl som.

Spomedzi smútiacich vystúpilo dievča a Ethana objalo. Ten stál vedľa rakvy, akoby tam primrzol. Všetci tam len tak stáli, alebo sedeli, akoby primrzli.

Trvalo to chvíľu, kým pochopili, že sa pohreb skončil. Koniec pohrebu, je asi ako koniec vesmíru. Alebo možno ešte lepšie – ako koniec sveta. Niekde sa to končiť musí. Niekde skrátka musí nastať ten zlom, odkiaľ to už nepokračuje ďalej. Kde už je niečo iné. Niečo ako nový začiatok. A vy veríte tomu, že tam je. Že existuje. Dúfate v to. Ale on neexistuje. Nie je tam. Nikdy tam nebol. Ani tam nikdy nebude. Niečo také, ako pohreb sa nekončí. Nič sa nekončí.

Ale môj pohľad na vec je teraz veľmi subjektívny.

Kapitola tri

CESTA SMRTI

Dvadsiateho piateho septembra, okolo druhej hodiny popoludní, došlo na ceste A26 k tragickej dopravnej nehode.

Začala sa obyčajným defektom, kvôli ktorému musela Mary Craneová (37) odstaviť svoje auto na krajnici. Len pár minút na to pri nej zastavilo okoloidúce auto, ktoré šoféroval len šestnásťročný Aiden Phipps.

„Pred ním prešlo okolo asi tak šesť-sedem áut, ale on ako jediný zastavil,“ povedala nám pani Craneová. „Vystúpil a ako prvé sa ma opýtal, či som v poriadku. Potom mi pomohol vymeniť koleso, ale v podstate to celé spravil sám. Ja som sa len prizerala.“

Keď Aiden dokončil výmenu kolesa, zdalo sa, že je už všetko v poriadku. Avšak, v tej chvíli sa z opačného smeru blížil nákladiak a za ním osobné auto. To sa rozhodlo práve na danom úseku nákladiak predbehnúť. Vodič osobného auta prešiel cez plnú čiaru a začal predbiehať. Nanešťastie, presne vtedy, stáli Aiden a pani Craneová vedľa jej auta a hrozilo, že ich predbiehajúce auto oboch zrazí.

„V tej chvíli som si už myslela, že zomriem,“ povedala ďalej pani Craneová. „Nevidela som, kto sedel za volantom toho auta. Nevšímala som si ho, pretože som bola presvedčená, že je to zbytočné, lebo ma zrazí a ja tam na mieste zomriem.“

Lenže, vďaka hrdinskému činu Aidena Phippsa, pani Craneová prežila. Aiden ju odstrčil na kraj cesty a auto zasiahlo iba jeho. Pani Craneová dopadla do trávy a vyviazla bez akýchkoľvek zranení. Avšak, Aidena stál tento obetavý hrdinský čin život. Pani Craneová vraví, že do smrti nezabudne, ako jej Aiden zachránil život.

Nikto z nás na to nezabudne. Aiden sa zachoval tak, ako by sa len málokto z nás, a to ako pravý hrdina. Aiden Phipps nebude nikdy zabudnutý, ale naopak známy ako pravý a skutočný hrdina.

Na papier dopadlo niekoľko kvapiek sĺz. Bella položila noviny na stolík. Vreckovkou si utrela slzy, ktoré jej stekali po lícach. Stále sa nad noviny skláňala. Slzy na ne stále jedna po druhej dopadali. Z pravého líca, z ľavého líca. Z pravého, z ľavého. Bolo to, dokonca, aj počuť. Ten dopad. Ten dotyk kvapiek s papierom. Rozmáčali atrament a zopár slov sa stalo nečitateľnými.

Obrátila ich. Na vrchu bol teraz článok o zatvorení prírodného kúpaliska. Utrela si tvár. Hneď nato sa rozplakala. Hľadel som na ňu. Chcel som, aby prestala plakať. Ale nemal som ju ako zastaviť. Nemal som ju ako utešiť. V tej chvíli nebolo nič, čo by ju utešilo. A aj keby bolo. Aj tak by som nič nezmohol.

Do miestnosti vošli ďalší ľudia. Prvý vošiel Ethan. Posadil sa do kresla oproti Belle. Vyzeral, že sa tiež rozplače. Snažil sa to potlačiť. Celkom sa mu to darilo. Vedľa Belly si sadla Cindy. Objala ju okolo pliec. Z vedľajších miestností domu doliehali zvuky tichých rozhovorov a zaobchádzania s príbormi a taniermi. Až teraz som si ich uvedomil. Opäť ma to vrátilo do toho, že som na kare. Svojom vlastnom.

Bella ďalej plakala. Cindy ju ďalej objímala okolo pliec. Ethan podrobne študoval špičky svojich topánok. Ale to len preto, aby nezačal plakať aj on. A ja som mu to vôbec nemal za zlé.

„Všetkým nám bude veľmi chýbať,“ povedala potichu Cindy. Akoby sa bála, že ju niekto začuje. „Tá reč bola naozaj prekrásna, Ethan,“ dodala, keď jej na prvú vetu ani jeden z nich nič neodpovedal.

Ethan zdvihol zrak od topánok. Letmo prikývol.

Bella hlasno potiahla nosom a utrela si slzy. Zdalo sa, že s plačom prestala. Ale poznám ju až príliš dobre. Viem, že ešte stále plače. Len sa tvári, že už nie. Plač, to je oveľa viac, než len slzy na lícach.

Vstala. „Naozaj to boli prekrásne slová, Ethan,“ povedala.

Ethan tiež vstal a objal ju. Bol som mu za to vďačný. Objal by som ju sám, keby som mohol. Lenže to nešlo.

„Miloval ťa, Bella. Miloval ťa viac ako všetko na svete,“ povedal jej Ethan potichu. V podstate jej to šepkal.

„Miloval som ju ešte viac, ako viac ako všetko na svete,“ povedal som si pre seba nahlas.

Kapitola štyri

Niekoľko dní po pohrebe otvorili Bella, Ethan a Cindy dvere od izby. Izby, ktorá bola niekoľko mesiacov mojím domovom. Dvere trochu zaškrípali. Vždy škrípali. Mal som to rád.

Do izby vchádzalo cez závesy svetlo. Vo vzduchu visel prach. Celé to vyzeralo zvláštne. Zároveň však pokojne. Mierumilovne.

Posteľ zostala neuprataná. Ležali na nej rôzne kúsky oblečenia. To sa povaľovalo aj po zemi. Preplnené zásuvky na komode nedoliehali. Z niektorých vytŕčalo oblečenie. Aj rôzne iné veci. Na nočnom stolíku bola kopa kníh. Písací stôl bol pochovaný kdesi pod kopou papierov. Len ku skrini nie je veľmi čo povedať. Bol tam neporiadok. Ale aj tak to pôsobilo nerušene.

Stáli na prahu. Hľadeli do izby. Nič nevraveli a len hľadeli. Panovalo ticho, akoby sa čas zastavil. Akoby sa báli vojsť dnu. Akoby bol prah niečo viac než len prah. Ale nebol. Bol to len prah. A prekročili ho. Jednoducho. Alebo to tak aspoň vyzeralo.

Každý z nich sa vybral do inej časti izby.

Ethan šiel k posteli a začal sa prehrabávať oblečením. Ťažko povedať, či bolo čisté, alebo špinavé. Všetko bolo pokrčené.

Cindy otvárala jednu zásuvku za druhou. V každej sa rukou prehrabala.

Bella šla k písaciemu stolu. Jednou rukou posúvala papiere z jednej strany na druhú, aby mohla vidieť, čo na nich je.

Bol to veľmi zvláštny pocit vidieť ich tam. Hrabať sa v tých veciach. V mojich veciach. Správali sa k nim tak opatrne. Šetrne. Akoby mali odrazu inú váhu. Akoby nadobudli vyššiu hodnotu. Správali sa k nim inak. Čudne. Akoby to všetko bolo niečo viac, než to v skutočnosti bolo.

Sledoval som ich. A čím ďalej mi to prišlo divnejšie a divnejšie. A myslel som, že pôjdem preč. Že sa na to už nebudem pozerať. Neviem, či by to šlo. Či by som to mohol. Odísť. Ale rozmýšľal som, že by som to skúsil. Naozaj som rozmýšľal. Až do chvíle, kedy Bella otvorila hornú zásuvku písacieho stola. Vtedy som rozmýšľať prestal.

„Vedeli ste, že Aiden písal?“ opýtala sa. Znelo to, akoby sa pýtala nikoho. Akoby len tak sama seba. Ale odpovede sa jej dostalo.

„Čože robil?“ opýtala sa Cindy a aj s Ethanom sa vybrali k nej.

„Písal,“ zopakovala Bella. „Príbehy... alebo ako to nazvať.“

Príbehy. Ako inak by to chcela nazvať?

„Je ich tam veľa?“ opýtal sa Ethan.

„Ani nie...“ odvetila Bella.

Vzala celý obsah zásuvky a položila ho na oblečenie na posteli. Niekoľko osamotených papierov. Zopár papierov spojených zošívačkou. Niektoré kancelárskou spinkou. Jeden fascikel.

Každý z nich si vzal do ruky niečo z toho. Začali v tom všetkom listovať. Zostal tam jedine fascikel. Prelistovali všetky osamotené aj pospájané papiere. Stále zo stával fascikel. Nakoniec ho vzala do ruky Bella.

„Láska a iné nehmatateľné veci, ktoré tak nevyhnutne potrebujeme,“ prečítala rukou písaný nápis na fascikli. Chvíľu naň len pozerala. Potom ho položila vedľa.

Všetci sa opäť pustili do vypratávania niečieho života. Nemal som im to za zlé. Veď ten život sa už skončil. Len to bolo oveľa ťažšie sledovať, než by ste si mysleli. To, ako tie veci chytali. Ako ich ukladali do krabíc. Ako tie krabice odnášali. Ako nakoniec opäť všetci stáli na prahu.

Ethan mal ruku na kľučke. Všetci ešte poslednýkrát pozreli na izbu. Teraz to bola iba izba. A mysleli by ste si, že v nej nikto nikdy nebývali.

Ethan dvere pomaly zatvoril. Zaškrípali pri tom. Zámka zacvakla. A bolo to.

Kapitola päť

Bella vošla do svojej izby. V rukách niesla kartónovú škatuľu bez vrchnáku. Možno ten vrchnák stratila. Alebo sa chcela počas nesenia škatule pozerať na veci vnútri. Neviem prečo ho tam nemala.

Položila ju na posteľ. Rozsvietila v izbe malú lampu. Dovtedy tam bola tma. Uvedomil som si to, až keď zažala to svetlo. Bolo tam veľké ticho. Jej kroky. Jej oblečenie pri každom jednom pohybe. Krabica pri posúvaní po posteľnej prikrývke. Každý zvuk znel hlasnejšie, než keď je to len vedľajší zvuk. Znel ako hlasy. Jasne. A zároveň akoby v hmle. Ako hlasy v hmle.

Bella sa posadila na posteľ. Nohy si prekrížila. Krabicu pritiahla k sebe. Jednou rukou si zastrčila zopár pramienkov vlasov za ucho. Druhú dala do krabice. Zvuky, ktoré vydávali predmety v krabici, keď nimi hýbala, zneli v tom tichu ako krik.

Prameň vlasov jej vyliezol spoza ucha a spadol to tváre. Vrátila ho späť. Z krabice začala po jednom vyberať rôzne predmety. Spoznával som ich. Všetky. Mala ich z mojej izby.

Ako prvú vytiahla malú plastovú hračku. Zelená figúrka slona z Kinder vajíčka. Držala ju v dvoch prstoch. Oddelila od seba hornú a spodnú časť. Odkryla tým pečiatku. Kútikom úst jej trhlo do úsmevu. Potom pečiatku pritlačila na stenu krabice. Fungovala. Opäť jej trhlo kútikom úst do úsmevu. Opäť bol hneď preč.

Siahla do krabice. Vybrala z nej ďalšiu vec. Brožované vydanie Malého princa z roku 1995. Rýchlo prebehla všetky strany. Vzišiel z toho praskavý zvuk a závan vzduchu. Otvorila knihu na náhodnej strane. Privoňala si k papieru. Keby som ju teraz držal ja, spravil by som presne to isté. A stále som tú vôňu cítil. Cítil som ju spolu s ňou. Zožltnutý tvrdý papier, čierny atrament, vôňa knihy. Prstom prešla po ilustrácii na obale. Bolo to akoby hladila Malého princa. Akoby sa ho dotýkala. Zľahka potiahla nosom.

Teraz siahla do krabice oboma rukami. Premýšľal som, prečo oboma. Čo také tam môže mať, že to chce vziať oboma rukami?

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Kapitola jeden

Kapitola dva

Kapitola tri

Kapitola štyri

Kapitola päť