Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Piper Kermanová

Oranžová je nová černá

Můj rok v ženské věznici

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Z anglického originálu Orange Is the New Black. My Year in the Women’s Prison, vydaného nakladatelstvím Spiegel & Grau v roce 2011, přeložila Ester Včelišová

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5669. publikaci

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová

Korektura Eliška Rychlá

Obálka Michal Němec

Fotografie na obálce Netflix

Grafická úprava a sazba Tomáš Brejcha

Orange Is the New Black. My Year in the Women´s Prison © 2010, 2011 by Piper Kerman

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2014

Tisk CPI Moravia Books s. r. o.

Brněnská 1024

691 23 Pohořelice

ISBN 978-80-247-5318-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann.

ISBN 978-80-247-9456-3 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9457-0 (ve formátu EPUB)

Larrymu, mojí matce, otci a Pop

Rozezvoňte zvony, které ještě zvoní.

Zapomeňte na dokonalou úlitbu,

všechno praská,

a tak se dovnitř dostává světlo.

— Z písně Anthem od Leonarda Cohena

JEDNA Z DESETI NEJLEPŠÍCH KNIH ROKU 2010

„Oranžová je nová černá je jako estrogenem nabitá verze Dostojevského Zápisků z mrtvého domu. Hlavní hrdinka je pomalu, ale jistě vtahována do světa krásných, zajímavých duší, do světa transsexuální divy, spolubydlící pocházející z oblasti Karibiku, nebo latinskoamerických babiček. Objeví se i pár politicky angažovaných postav – radikální pacifistka nebo jeptiška, které se proti vší pravděpodobnosti také podařilo dostat do rozporu se zákonem. Je to fantastický příběh ze „Sibiře“ americké války proti drogám, znamenité a zábavné čtení, provázející čtenáře všemi těmi nečekanými zvraty a momenty, až do konce, než se Kermanová vrátí navždy domů, k Larrymu.“

— Elle

„Fascinující.“

— O: The Oprah Magazine

„Deset let poté, co se krátce po ukončení studií na univerzitě Piper Kermanová zapletla s drogovou dealerkou, byla zatčena. V knize Oranžová je nová černá Kermanová představuje – bez sebelítosti a s notnou dávkou talentu – život v base, něco mezi Caged Heat a Ocelovými magnoliemi.“

— Vanity Fair

„Kermanová nás vtahuje dovnitř, ukazuje každý detail (ano, i ženy si musí dřepnout a zakašlat)… Od této knihy je nemožné se odtrhnout právě proto, že byste to mohli být i vy. Nebo vaše nejlepší kamarádka. Nebo vaše dcera.“

— Los Angeles Times

„Nádherně napsáno… předurčeno k tomu, stát se klasikou tohoto žánru.“

— Columbia Journalism Review

„Kermanová ani nefňuká, ani nepoučuje. Zaměřuje se na popis skutečných zážitků, drásavých i veselých, a osobností žen, se kterými tyto zkušenosti sdílela.“

— Boston Sunday Globe

„Upřímně, je to opravdu vtipná kniha přinášející vhled do problematiky.“

— Salon

„Nenechte se oklamat názvem: toto je seriózní kniha, která detailně líčí život v ženské věznici – kriticky, ale s empatií a respektem ke všem spoluvězeňkyním Piper Kermanové, které neměly zdaleka takové možnosti jako ona. Oranžová je nová černá se klidně může připojit k současným nejlepším knihám o zkušenosti z americké věznice.

— Dave Eggers, autor knihy Zeitoun a spoluautor knihy Přežít spravedlnost: kniha rozhovorů s lidmi neprávem odsouzenými k smrti

„Ve svých pamětech Kermanová líčí rok, ve kterém se naučila vydrhnout si celu pomocí dámských maxi vložek, opravit rozvody nebo si udělat vězeňský cheesecake – během čehož si vytvořila přátelské vazby s mnoha nejrůznějšími ženami.“

— NPR

„Intenzivní, odhalující.“

— Entertainment Weekly (Must List)

„Poutavý, meditativní pohled na život za mřížemi.“

— Booklist

„Originální pohled do vězňovy duše.“

— The Onion A. V. Club

„Nemůžu přestat myslet na tuto skvělou knihu a na ty štědré, milé ženy, se kterými strávila Piper Kermanová čas ve vězení. Nikdy bych nečekala, že budu vyzdvihovat monografii o vězení a že se sama tak ponořím do příběhu plného laskavosti, přátelství, věrnosti a lásky. Nikdy jsem nic takového nečetla a musím říct, že se k této knize budu znovu a znovu vracet.“

— Ayelet Waldman, autorka knihy Bad Mother and Daughter’s Keeper

POZNÁMKA AUTORKY

Tato kniha je mou pamětí a vychází z mé vlastní zkušenosti. Všechna jména (a v některých případech i některé typické charakteristiky) lidí, kteří žili nebo pracovali ve věznici, kde jsem byla držena, byla změněna kvůli zachování soukromí těchto osob. Výjimkou je sestra Ardeth Plattová a Alice Gerardová, které mi laskavě dovolily použít jejich pravá jména.

KAPITOLA 1

Půjdeš se mnou?

Prostor výdeje zavazadel na mezinárodním letišti v Bruselu byl velký a vzdušný, s mnoha jezdícími pásy nekonečně kroužícími stále dokola. Pobíhala jsem od jednoho k druhému a zoufale se pokoušela najít svůj černý kufr. Vzhledem k tomu, že byl plný peněz z prodeje drog, jsem byla zřejmě více znepokojená, než by člověk byl za normálních okolností kvůli ztrátě zavazadla.

Tou dobou, v roce 1993, mi bylo 24 let a pravděpodobně jsem vypadala jen jako jedna z mnoha, jako nervózní mladá žena na služební cestě. Svoje oblíbené martensky jsem hodila přes palubu ve prospěch krásných, ručně dělaných semišových lodiček. Měla jsem na sobě černé hedvábné kalhoty a béžové sáčko. Typická jeune fille, ani trochu nevyčnívající z davu. Jedině snad, kdyby si někdo povšiml mého tetování na krku. Dělala jsem vše přesně podle instrukcí. Mým úkolem bylo dávat pozor na zavazadlo putující z Chicaga přes Paříž, kde jsem musela přestoupit na jiné letadlo, až sem, do Bruselu.

Jakmile jsem dorazila do Belgie, začala jsem se shánět po svém černém kufru ve výdeji zavazadel, ale nikde jsem ho neviděla. Potlačujíc příliv paniky, zeptala jsem se svou lámanou francouzštinou, co se stalo s mým zavazadlem. „Stává se, že zavazadla jsou omylem přiřazena k jinému letu,“ odpověděl zřízenec pracující ve výdejně. „Počkejte na další várku z Paříže – je pravděpodobné, že tam své zavazadlo najdete.“

Byl snad můj černý kufr a jeho obsah odhalen? Bylo mi jasné, že převážet takové množství neohlášených peněz je nelegální, natož pak převážení peněz pro drogového dealera z východní Afriky. Byla jsem prozrazena? Chystá se mě někdo právě zatknout? Možná bych se měla pokusit uniknout. Nebo bylo zavazadlo opravdu jen zpožděno a objeví se na běžícím pásu s příletem dalšího letadla? To by znamenalo, že bych tady měla nechat bezprizorně ležící kufr s obrovským obnosem peněz, které náleží člověku, jenž by mě pravděpodobně mohl zabít pouhým zvednutím telefonu. Usoudila jsem, že tato druhá možnost mě děsí víc, proto jsem se rozhodla počkat.

Další letadlo z Paříže konečně dorazilo. Přitočila jsem se ke svému novému „příteli“, zřízenci, který začal zavazadla třídit. Nicméně, věřte mi, je těžké flirtovat, když jste k smrti vyděšení. Zahlédla jsem svůj kufr. „Mon bagáž!“ zvolala jsem francouzsky, celá v extázi. Přehnaně afektovaně jsem zřízenci děkovala za jeho pomoc a proplula jsem automatickými dveřmi do haly, kde už na mě čekal můj přítel Billy. Bezděčně jsem prošla přes kontrolu. „Už jsem se začínal bát, co se stalo?“ ptal se mě Billy. „Dostaň mě urychleně do taxíku,“ zasyčela jsem. Skoro jsem nedýchala, dokud jsme zcela neopustili prostor letiště a nebyli na cestě napříč Bruselem.

Moje promoce na Smith College se konala před rokem touto dobou, jednoho krásného jarního dne, jak se na Novou Anglii sluší. Na dvoře, za záře slunečních kropenatých paprsků a vyhrávání dud, nabádala guvernérka Ann Richardsová mě a mé spolužačky, abychom šly a náležitě světu ukázaly, co v nás je. Moje rodina na mě byla patřičně hrdá a všichni naprosto zářili, když jsem si přebírala diplom. Čerstvě rozešlí rodiče se chovali naprosto příkladně, mí důstojní prarodiče byli potěšeni, že vidí na svém nejstarším vnoučeti tu slavnostní pokrývku hlavy, a můj malý bratr byl naprosto znuděný. Cílevědomější a spořádanější spolužáci byli přihlášení do nejrůznějších postgraduálních programů, nebo nastupovali na absolventská místa do neziskovek, nebo se vraceli zpět domů – což během první krize za Bushe nebylo nic neobvyklého.

Já nicméně zůstala v Northamptonu, v Massachusetts. Specializovala jsem se na divadlo, vůči čemuž byli můj otec i dědeček velice skeptičtí. Pocházím z rodiny, která si velice cení vzdělání. Jsme klan lékařů, právníků a pedagogů, s pár zdravotními sestrami, básníky nebo soudci. Po čtyřech letech studií jsem se tehdy cítila jako diletant, nekvalifikovaná a nemotivovaná pro život zasvěcený divadlu. Neměla jsem ale ani jiný náhradní plán. Žádná alternativní škola, žádná vidina smysluplné kariéry.

Nebyla jsem líná. Naopak, vždy jsem tvrdě dřela a během práce při studiu v restauracích, barech a nočních klubech jsem si pokaždé získala přízeň šéfů i spolupracovníků díky humoru, roztomilosti a ochotě brát dvojité směny. Lidé, které jsem poznala při práci na těchto místech, mi byli často bližší než ti, které jsem znala ze školy. Byla jsem ráda, že jsem si vybrala Smith, vysokou školu plnou chytrých a dynamických žen. Školu jsem dokončila a splnila vše, co se ode mě požadovalo, ale něco mě stále táhlo za bezpečné školní břehy. Toužila jsem po zážitcích, zkušenostech, experimentování a zkoumání. Bylo načase, abych začala žít svůj vlastní život.

Byla jsem vzdělaná mladá dáma z Bostonu, která toužila po bohémské alternativní kultuře a neměla žádný jasný plán. Neměla jsem ani potuchy, co dělat se svou potlačovanou touhou po dobrodružství, nebo jak svou tendenci riskovat proměnit v něco produktivního. V mém myšlení nebyla ani kapka vědeckého nebo analytického zaměření – čemu jsem přikládala hodnotu, bylo umění, úsilí a emoce. Pronajala jsem si byt se svou spolužačkou z divadelních studií a s její přiblblou, umělecky založenou přítelkyní. Našla jsem si práci jako obsluha v jedné mini pivnici. Sblížila jsem se se svými kolegy číšníky, barmany a hudebníky, všichni jsme byli přibližně stejně staří a oblékali se téměř výhradně do černé. Pracovali jsme, chodili na party, koupali se bez plavek, sáňkovali, souložili, sem tam se někdo zamiloval, nechávali jsme se tetovat.

Užívala jsem si vše, co mi Northampton a přilehlé údolí mohly nabídnout. Naběhala jsem kilometry a kilometry po zdejších polních cestách, naučila jsem se, jak s rukama plnýma půllitrů chodit po strmých schodech, užívala si nesčetné romantické úlety s přitažlivými dívkami a chlapci a o svých volných dnech v průběhu léta a podzimu jsem cestovala do Provincetownu, abych prozkoumala místní pláže.

Přišla zima a já začínala cítit neklid. Přátelé z vysoké školy mi vyprávěli o svých slibně se rozjíždějících kariérách, o životech v New Yorku, Washingtonu a San Francisku a já začínala přemýšlet o tom, co jsem celou tu dobu dělala já. Věděla jsem, že zpět do Bostonu se už nevrátím. Milovala jsem svou rodinu, ale rozvod rodičů bylo něco, co jsem naprosto odmítala, a snažila jsem se vyhýbat všem situacím, kdy bych musela čelit důsledkům rozvodu. Zpětně by možná byl skvělou volbou lístek na cestu vlakem po Evropě, nebo dobrovolnictví v Bangladéši, ale já tehdy zůstala.

Do mých společenských kruhů se dostala také parta neskutečně stylových a úžasných leseb, kterým bylo lehce přes třicet. Tyto sofistikované ženy ve mně vzbuzovaly pro mě netypický stud, ale když se některé z nich nastěhovaly přímo do sousedního bytu, spřátelily jsme se. Mezi nimi byla i Nora Jansenová, žena ze středozápadu s chraplavým hlasem a s kšticí kudrnatých, pískově hnědých vlasů. Nora byla menšího vzrůstu a vypadala tak trochu jako francouzský buldoček, nebo možná bílá Eartha Kitt (poznámka překl. – americká zpěvačka, herečka, tanečnice a kabaretní hvězda). Všechno kolem ní bylo zvláštní – její výstřednost, její chraplavý hlas a vtipkování, způsob, jakým nakláněla hlavu, když se na vás dívala svýma jasnýma hnědýma očima zpod té husté kštice vlasů. Také to, jakým způsobem držela vždy přítomnou cigaretu, zápěstí volné a připravené ke gestikulaci. Měla svůj hravý, všímavý styl, kterým vždy přiměla lidi se uvolnit, a když vám věnovala svou pozornost, cítili jste se, jako by ten vtip vyprávěla soukromě jen pro vás. Nora byla jediná z té skupiny starších žen, která mi věnovala svou pozornost. Nebyla to vyloženě láska na první pohled, ale pro mě, dvaadvacetiletou ženu v Northamptonu prahnoucí po dobrodružství, se Nora stala objektem milostného zájmu.

A potom, na podzim roku 1992, zmizela.

Znovu se objevila po Vánocích. Pronajala si velký byt jen sama pro sebe a vybavila si ho stylovým uměleckým nábytkem a naprosto zabijáckou stereo soupravou. Všichni ostatní šetřili a žili se spolubydlícími, zatímco ona rozhazovala peníze takovým způsobem, který přitahoval pozornost.

Nora mě pozvala na drink. Jestli to bylo rande? Pravděpodobně ano, protože mě vzala do baru hotelu Northampton, což byla místní špička. Seděly jsme v hotelovém salonku natřeném na světle zeleno a všude kolem byla bílá síťovina. Nervózně jsem si objednala margaritu se solí, nad čímž Nora pozdvihla obočí.

„Potřebuješ trochu ochladit?“ okomentovala to a objednala si skotskou.

Je pravda, že lednový vítr dělal ze západního Massachusetts trochu nehostinné místo. Měla jsem si objednat něco tmavého v menší skleničce – ledová margarita najednou vypadala trochu směšně a dětinsky. „Co to je?“ zeptala se Nora a ukazovala na malou plechovou krabičku, kterou jsem položila na stůl.

Krabička byla žluto-zelená a původně v ní byly citronové bonbony. Napoleon, dívající se směrem na západ, byl snadno identifikovatelný podle klobouku a zlatých epolet. Krabička sloužila jako peněženka jedné ženě, kterou jsem znala z vysoké. Chodila do vyššího ročníku a byl to ten nejúžasnější člověk, kterého jsem kdy potkala. Byla ironická, zvědavá a laskavá a jednoho dne, když jsem obdivovala tuhle krabičku, mi ji věnovala. Velikostně se perfektně hodila pro krabičku cigaret, řidičák a pár drobných. Když jsem chtěla vyndat peníze, abych zaplatila za drink, Nora mé gesto zamítla.

A kde že vlastně byla tolik měsíců? Zeptala jsem se jí na to a poté, co si mě přeměřila, mi začala klidně vysvětlovat, že se přes přítele své sestry dostala do podniku pašujícího drogy a byla vyslána do Evropy, kde podstoupila trénink a zasvěcení do fungování této drogové organizace z podsvětí pod vedením jednoho amerického dealera. Pak sem propašovala nějaké drogy a byla za svou práci štědře odměněna.

Zůstala jsem stát, jako bych byla přikovaná do země. Proč mi Nora tohle říká? Co když to půjdu oznámit na policii? Objednala jsem si další drink, napůl přesvědčená, že Nora si celou věc vymyslela a jedná se jen o ten nejpotrhlejší způsob svádění, jaký jsem kdy viděla.

Nořinu mladší sestru jsem předtím jednou potkala, když přijela na návštěvu. Jmenovala se Hester, působila tajemně až magicky, měla osobité kouzlo a nosila takové peříčkové tretky z kuřecích kostí. Domnívala jsem se, že je to jen wiccanská heterosexuální verze své sestry, ale ukázalo se, že podle všeho je to milenka drogového bosse ze západní Afriky. Nora popisovala, jak se se svou sestrou vydala do Beninu za tímto drogovým bossem jménem Alaji, který se svým vzhledem až pozoruhodně podobal MC Hammerovi. Nora u něj zůstala jakožto host, byla svědkem a součástí rituálů místních šamanů a nyní byla považována za jeho švagrovou. Všechno to znělo tak temně, děsivě, divoce – a, věřte nevěřte, připadalo mi to také velice vzrušující. Nemohla jsem uvěřit, že někdo jako ona, někdo s tolika děsivými a podivnými tajnostmi, si vybrala mě.

Odhalením svých tajemství si mě k sobě Nora připoutala a odstartovala tak tuhle tajnou známost. Nedá se říct, že by byla klasická kráska, ale oplývala vtipem a šarmem a byla mistryní nenucenosti. Pravdou je, že jsem vždy zabírala na lidi, kteří po mně šli s jasným odhodláním. Nora byla ve svém svádění vytrvalá a trpělivá.

Jak plynuly měsíce, stále více jsme se sbližovaly a já už věděla, že několik místních kluků, které jsem znala, tajně pracovali pro Noru. Skočila jsem po hlavě do toho nezákonného dobrodružství, které pro mě vztah s Norou představoval. Když byla delší dobu v Evropě nebo jižní Asii, nastěhovala jsem se do jejího bytu a starala se o její dvě milované černé kočky, Edith a Dum-Dum. Nora většinou zavolala v náhodnou hodinu uprostřed noci z druhé strany zeměkoule, aby se ujistila, že se její kočky mají dobře, přičemž se telefonní spojení často přerušovalo či to v telefonu divně šumělo. Všechno jsem držela v tajnosti – dokonce i přesto, že jsem byla podrobována nesčetným dotazům svých zvědavých přátel.

Svět drog byl pro mě zcela abstraktní záležitostí. Neznala jsem nikoho, kdo by bral heroin; utrpení drogové závislosti bylo něco, o čem jsem nepřemýšlela. Jednoho jarního dne se Nora vrátila domů s novou bílou miatou – kabrioletem a kufrem plným peněz. Vysypala peníze na postel, nahá se po nich válela a chichotala se. Byla to dosud její největší výplata. Zanedlouho jsem se projížděla v její miatě a Lenny Kravitz mi na kazetě vyhrával: „Půjdeš mou cestou?“

Navzdory (nebo možná díky) bizarní romantické situaci mezi mnou a Norou jsem pocítila potřebu vypadnout z Northamptonu a začít něco dělat. Spolu s kamarádkou Lisou B. jsme se rozhodly, že dáme výpověď v pivnici, vezmeme své úspory a na konci léta vyrazíme do San Franciska. (Lisa nevěděla nic o Nořiných tajných aktivitách.) Když jsem o těch plánech řekla Noře, odpověděla, že by bylo skvělé mít byt v San Francisku, a navrhla, že poletíme společně a poohlédneme se tam po nějakém bydlení. Byla jsem šokovaná tím, že její city ke mně byly tak silné.

Pouhý týden před plánovaným odletem Nora zjistila, že se musí pracovně vrátit do Indonésie. „Proč nejedeš se mnou, abys mi dělala společnost?“ navrhla mi. „Nebudeš muset dělat vůbec nic, jen si užívat.“

Nikdy jsem nepřekročila práh Spojených států. Ačkoli jsem předpokládala, že začnu nový život v Kalifornii, tato nabídka byla neodmítnutelná. Chtěla jsem dobrodružství a Nora mi ho nabízela. Těm chlápkům z Northamptonu, kteří ji na podobných exotických cestách vždy doprovázeli, se nikdy nic nestalo. Ve skutečnosti se vraceli s úžasnými příběhy, které si mohla vyslechnout vždy jen vybraná skupina lidí. Racionálně jsem došla k tomu, že mi nemůže způsobit žádnou újmu, když pojedu a budu Noře dělat společnost. Dala mi peníze, abych si koupila letenku ze San Franciska do Paříže, a řekla mi, že letenka na Bali na mě bude čekat u přepážky indonéské letecké společnosti Garuda Air, na pařížském letišti Charlese de Gaulla. Znělo to jednoduše.

Nora kryla svou ilegální činnost tím, že se svým kumpánem, chlápkem s kozí bradkou Jackem, rozjíždí nový umělecký a literární časopis – sice trochu pochybné, ale vždy si to udrželo masku neurčitosti. Když jsem vysvětlovala svým rodičům a přátelům, že se stěhuji do San Franciska, abych pracovala a cestovala pro tento časopis, byli překvapeni a na mou novou práci se tvářili trochu podezřívavě. Otázky jsem ale zdárně odrážela a zvykla si na závoj tajemna, kterým jsem se musela permanentně zastírat. Když jsem s Lisou opouštěla Northampton, cítila jsem, jako bych konečně začínala žít svůj život. Cítila jsem se připravená na cokoli.

Jely jsme nonstop z Massachusetts až ke hranicím Montany, jedna z nás vždy řídila a druhá se zatím trochu prospala. Zastavily jsme až uprostřed noci, abychom se vyspaly. Probudil nás neuvěřitelný, zlatavě nádherný východ slunce. Nepamatuji si, že bych někdy byla šťastnější. Pak už jsme uháněly přes Wyoming a Nevadu, přes Bay Bridge až do San Franciska. Musela jsem stihnout letadlo.

Co všechno bych mohla potřebovat na cestu do Indonésie? Neměla jsem nejmenší tušení. Sbalila jsem si jednu malou tašku, kam jsem dala dvoje černé silonky, pouzdrové šaty, ustřižené modré džíny, tři trička, červenou hedvábnou sukni, černou minisukni, svůj běžecký úbor a pár černých kovbojských bot. Byla jsem tak vzrušením bez sebe, že jsem si zapomněla vzít plavky.

Hned po příletu do Paříže jsem zamířila k přepážce letecké společnosti Garuda, abych si vyzvedla letenku na Bali. Tam mi ale oznámili, že o mně nic nevědí a žádnou letenku pro mě nemají. Začala jsem vyšilovat a celá vyděšená si objednala kávu v letištní restauraci, abych si promyslela, co budu dělat. Časy mobilních telefonů a e-mailů v té době ještě patřily budoucnosti a já neměla nejmenší tušení, jak bych se s Norou mohla spojit; pořád jsem předpokládala, že muselo dojít jen k nějakému komunikačnímu šumu. Nakonec jsem se sebrala a šla k novinovému stánku, kde jsem zakoupila pařížského průvodce a následně se ubytovala v levném hotelu, který ležel v centru šestého arrondissementu. (Moje jediná kreditní karta měla velice nízký limit.) Ze svého malého pokoje jsem nicméně měla výhled na vrcholky pařížských střech. Zavolala jsem Jackovi, Nořině starému příteli a nyní také obchodnímu partnerovi ve Státech. Tenhle sarkastický, nadřazený chlápek posedlý prostitutkami vskutku nebyl mým oblíbencem.

„Zůstala jsem trčet v Paříži. Nic z toho, co mi Nora řekla, nevyšlo. Co mám dělat?“ ptala jsem se ho.

Jack nezakrýval, že ho otravuji, ale nakonec se rozhodl, že mě v tom nenechá. „Najdi pobočku Western Union. Zítra ti tam pošlu peníze na letenku.“

Peníze nepřicházely několik dní, ale mně to vlastně ani nevadilo; užívala jsem si Paříž a nasávala do sebe její půvaby plnými doušky. Ve srovnání s Francouzkami jsem si připadala jako teenager, takže abych to napravila, koupila jsem si nádherné černé háčkované punčochy, které jsem si pak vesele oblékla k minisukni a martenskám. V tu chvíli mi bylo úplně jedno, jestli v Paříži zůstanu nadobro. Byla jsem v sedmém nebi.

Když jsem po otravných třinácti hodinách konečně přistála na Bali, s překvapením jsem zjistila, že na mě na letišti čeká můj bývalý kolega z pivnice, Billy. Tyčil se nad místními a na jeho pihovatém obličeji se rozléval široký úsměv. Leckdo by mohl Billyho považovat za mého bratra kvůli jeho blonďatým vlasům a zářícím modrým očím. „Nora už na tebe čeká přímo v resortu. Určitě si to tady zamiluješ!“ řekl mi. Při setkání s Norou v tom luxusním pokoji, kde jsem se ocitla, jsem se tak trochu styděla. Přece jen, nebyla jsem na podobné podmínky zvyklá. Ona se ale chovala, jako by bylo vše zcela normální, běžné a v naprostém pořádku.

Na Bali zrovna probíhal festival boha Dionýsa: dny a noci naplněné koupáním, jídlem, pitím a tancem s partou gayů, kteří patřili k Noře, a přívětivými místními lidmi, kteří byli více než ochotní pomoci nám utratit všechny peníze. Přidali se k nám také mladí Evropané a Australané, na které jsme narazili v místním plážovém baru. Chtěla jsem navštívit tržiště, abych si koupila plavky a sárong, které jsem nakonec vyměnila za dřevěné vyřezávané masky a stříbrné šperky. Další radovánky představovaly také prohlídky chrámů, paragliding nebo potápění – místní instruktoři v potápění obdivovali mou elegantní modrou rybku, kterou mám vytetovanou na krku, a na oplátku mi nadšeně ukazovaly svá tetování. Slavnosti narušovaly akorát napjaté telefonáty mezi Norou a Alajim nebo Norou a Jackem.

Princip, na kterém tenhle byznys fungoval, byl prostý. Alaji ze západní Afriky najímal lidi ze Spojených států, kteří pro něj pašovali drogy (obvykle prostřednictvím obleků, do jejichž podšívek byl zašit heroin) do všech koutů světa. Lidé jako Nora a Jack byli jednoduše subdodavatelé, kteří měli na starost převoz obleků do Států, kde proběhlo anonymní předání koncovému zákazníkovi. Bylo pouze na nich, jak si převoz zařídí – mohli si například najmout „kurýry“ a ty vytrénovat, jak bezpečně obleky přepravit přes všechny kontroly, a platit jim ze svého za jejich „výlety“.

Nora a Jack samozřejmě nebyli jediní, se kterými Alaji spolupracoval; Nora momentálně soupeřila s Jonathanem Bibbym, „dealerem umělcem“, jak si sám říkal, který ji tehdy na začátku pro tento byznys trénoval. Míra napětí, které jsem na Noře pozorovala, se odvíjela od toho, kolik kšeftů jí aktuálně bylo přiděleno a také zda všechny budou schopni s Jackem zdárně zrealizovat. Zdálo se, že se všechny faktory mohou měnit z minuty na minutu. Tato práce vyžadovala opravdu velkou míru flexibility a točilo se v ní opravdu hodně peněz v hotovosti.

Když nám začaly docházet peníze, dostala jsem za úkol vyzvednout novou hotovost od Alajiho z různých bank, aby to nebylo podezřelé. To byl vlastně sám o sobě trestný čin, ale mně to tenkrát vůbec nedocházelo. Pak jsem byla poslána za jistou záležitostí do Jakarty, kde jsem se měla sejít s jedním zainteresovaným kurýrem. Byl to mladý gay z Chicaga, vymydlený a perfektně oháknutý; z přepychového hotelu byl ale pořádně znuděný. Během dlouhé úmorné cesty napříč městem, kdy jsme uvízli v dopravní zácpě, jsme pozorovali štěkající štěňata v klecích, která se nabízela k prodeji přímo u silnice, a také mnoho různých typů lidí, kteří byli v téhle asijské metropoli k vidění. Přímo uprostřed dopravní zácpy ležel na silnici žebrák prosící o almužnu. Jeho kůže chytala od slunce odstín dočerna a neměl nohy. Začala jsem spěšně stahovat okénko, abych mu dala pár rupií z těch nepočítaných tisíců, co jsem u sebe měla.

Můj společník zalapal po dechu a zasunul se co nejhlouběji do svého sedadla. „Nedělej to!“ zakřičel na mě.

Podívala jsem se na něj, znechucená a zmatená jeho reakcí. Náš řidič mi vzal peníze z ruky a hodil je z okna na zem žebrákovi. Dále jsme v cestě pokračovali v tichu.

Měli jsme mraky času. Potloukali jsme se po plážových barech, bazénech a pohraničních nočních klubech. Spolu s Norou jsme chodily po nákupech, občas zašly na kosmetiku nebo prozkoumávaly ostatní části Indonésie – jen tak ve dvou, jako na dámské jízdě.

Během výletu na Krakatoa jsme si najaly průvodce, aby nás doprovázel na túře do hor, které byly pokryty hustou, vlhkou džunglí. Bylo horko a dusno. Zastavili jsme u jezera, do něhož se vlévala řeka, abychom se naobědvali. Nad jezerem čněl vysoký vodopád. Poté, co jsme si zaplavaly, samozřejmě bez plavek, mě Nora vyzvala – a byla to vlastně dvojitá výzva, mám-li být přesná –, abych skočila z vodopádu, který byl navíc přes deset metrů vysoký.

„Viděl jsi tady někdy lidi skákat?“ zeptala jsem se našeho průvodce.

„Ale ano, madam,“ řekl a usmíval se.

„A ty jsi to někdy zkoušel?“

„To ne, madam!“ řekl a stále se usmíval.

Nic naplat, výzva je výzva. Nahá jsem se začala pomalu pohybovat po skále k místu, které se jevilo pro skok jako nejvhodnější. Vodopád hlasitě šuměl a daleko pode mnou vířila matná, neprůhledná zelená voda. Byla jsem vyděšená a najednou bylo jasné, že to je opravdu špatný nápad. Skála byla kluzká, a když jsem se pokoušela udělat krok zpět, uvědomila jsem si, že skok dolů je ještě tou lepší možností; nebylo cesty zpět. Sebrala jsem všechnu odvahu, skočila do prázdna a ječela až do chvíle, než mě spolkla zelená hladina. Z vody jsem se vynořila se smíchem, v radostném rozrušení. Pár minut nato už padala vodopádem i Nora. Když se i ona objevila nad hladinou, celá zadýchaná mi řekla, že jsem blázen.

„Copak ty by ses k tomu sama neodvážila, kdybych byla moc vyděšená a neskočila?“ zeptala jsem se, trochu překvapená.

„Ani náhodou!“ odpověděla. V tu chvíli jsem si uvědomila, že Noru nelze považovat za příliš důvěryhodnou.

Indonésie byla něco jako neomezená studnice zážitků a zkušeností, ale v pozadí jsem cítila něco temného, hrozivého. Nikdy jsem se nesetkala s takovou chudobou jako na Jakartě, s tak otevřeným pracovním kapitalismem v ohromných továrnách, přičemž velká zvířata z ropných korporací vysedávala v hotelových lobby a nalévala se alkoholem. Mohli jste klidně strávit na baru příjemnou hodinku konverzací s postarším Britem a hovořit s ním o krásách San Franciska a jeho ohařích, kteří vyhrávali psí medaile, a když jste si na odchodu chtěli vzít jeho vizitku, zcela s klidem vám vysvětlil, že je překupník se zbraněmi. Když jsem za soumraku vyjela výtahem až na vrchol Jakarta Grand Hyatt, abych si zaběhala na běžecké dráze, která lemovala střechu, uprostřed níž se rozkládala bujná zeleň, slyšela jsem muslimské modlitby rozléhající se celým městem od mešity k mešitě.

Po těch mnoha týdnech jsem pociťovala smutek i úlevu zároveň, když jsem se s Indonésií loučila. Musím říct, že po domově se mi už opravdu stýskalo.

Čtyři měsíce jsem byla permanentně na cestách s Norou, přičemž ve Státech jsme se zdržovaly jen příležitostně pár dní. Žily jsme v neustálém napětí, avšak i přesto to někdy byla šílená nuda. Neměla jsem nic na práci, kromě toho, že jsem Noře dělala společnost, když zrovna neobchodovala se svými „mulami“. Byla jsem nucena sama bloumat ulicemi podivných měst a cítila jsem se odpojená od normálního světa. Zdálo se mi, jako bych neměla na světě své místo, a postrádala jsem smysl svého počínání. Rozhodně to nebylo dobrodružství, jaké jsem si představovala. Lhala jsem své vlastní rodině ve všech aspektech života a ze své adoptivní drogové „rodiny“ mi začínalo být špatně a cítila jsem se vyčerpaná.

Během jednoho krátkého pobytu ve Státech, při návštěvě mé reálné a velice podezřívavé rodiny, mi zavolala Nora s tím, že nutně potřebuje, abych se s ní setkala v Chicagu. Letiště O’Hare je známé jako „bezpečné letiště“, a ať už to znamená cokoli, právě zde to bylo drogami přímo nabité. Setkaly jsme se v Kongresovém hotelu na Michigan Avenue. Taková díra, pomyslela jsem si. Byla jsem zvyklá na hotely třídy Mandarin Oriental. Nora mi stručně vysvětlila, že potřebuje, abych hned zítra odletěla s určitým obnosem v hotovosti do Bruselu, kde měly být tyto peníze předány. Alaji to po ní chtěl a ona to teď chtěla po mně. Nikdy po mně nic nechtěla, až doteď. Hluboko uvnitř jsem cítila, že jsem s tím už dávno vlastně souhlasila, ačkoli to nikdy nezaznělo nahlas, a teď nemůžu odmítnout. Měla jsem strach, ale souhlasila jsem, že to udělám.

V Evropě vše začalo dostávat ještě temnější nádech. Pro Noru bylo čím dál tím těžší udržet své obchody a někdy se vědomě dostávala do opravdu riskantních situací. V Belgii se k nám přidal její obchodní partner Jack a od té chvíle šlo všechno rychle z kopce. Moje mínění o Jackovi bylo, že je to chamtivý, chlípný, nebezpečný bastard, ale bohužel jsem viděla, že Nora mu věří mnohem více než mému úsudku.

Byla jsem vyděšená a nešťastná a v době, kdy jsme se všichni tři přesouvali z Belgie do Švýcarska, jsem čím dál častěji utíkala do samoty a mlčení. Zatímco Nora s Jackem plánovali obchody, já se sama potloukala po Curychu. Třikrát za sebou jsem si pustila film Piano, vděčná, že alespoň na chvíli můžu od všeho utéct a ocitnout se v jiném čase na jiném místě spolu s postavami ve filmu.

Když mi Nora celkem nevybíravým způsobem oznámila, že po mně chce, abych pro ni nadále převážela drogy, bylo mi jasné, že jsem pro ni nadále zbytečná, pokud jí nezačnu pomáhat vydělávat peníze. Poslušně jsem „ztratila“ pas a nechala si udělat nový. Nora mě vybavila brýlemi, perlami a párem ošklivých mokasín. Pomocí make-upu se snažila zamaskovat rybu, co jsem měla vytetovanou na krku. Také mi bylo řečeno, abych si nechala udělat nějaký konzervativně vyhlížející účes. Lapena v sobotním odpoledním lijáku jsem se pokoušela najít kadeřnictví, kde by z přerostlých blonďatých kadeří udělali něco reprezentativního. Na pátý pokus jsem se celá mokrá vpotácela do malého salonu. V těch čtyřech předchozích vždy na recepci seděla nějaká arktická, švédská blondýna, zatímco teď se mě někdo zeptal měkkým, známým akcentem: „Mohu Vám nějak pomoci?“

Skoro jsem se rozbrečela, když jsem uviděla toho chlapce, který otázku vyslovil – sladký mladý jižan jménem Fenwick, značně podobný Terence Trent D’Arbymu. Pomohl mi z promočeného kabátu, posadil mě do křesla, dal mi horký čaj a také nový účes. Byl zvědavý, ale naprosto taktní, když jsem se zakoktávala při vysvětlování své přítomnosti v jeho salonu. Povídal mi o New Orleans, hudbě a Curychu. „Je to skvělé město, jen nás tady trápí problém s heroinem. Potkáváš lidi, co se jen tak válí na ulici, úplně mimo.“ Cítila jsem hanbu a hrozně jsem chtěla jet domů. Když jsem odcházela, vřele jsem Fenwickovi děkovala. Byl to jediný člověk za poslední měsíce, se kterým jsem se spřátelila.

Stačil by jediný telefonát a rodina by mě jistě zachránila ze šlamastyky, do které jsem se vlastním zaviněním dostala. Nikdy jsem jim ale nezavolala. Byla jsem přesvědčená, že se z toho musím dostat sama. Sama jsem si tohle nežádoucí dobrodružství přivodila a stejně tak se z toho musím i sama nějak vymotat. To byl můj závěr, ačkoli jsem si, celá zkamenělá strachem, uvědomovala, že to celé může skončit hodně špatně.

Nora spolu s Alajim přišli s velice komplikovaným a riskantním plánem, podle něhož jsem měla přímo uprostřed curyšského letiště provést výměnu kufrů s drogami a penězi. Naštěstí ale drogy, které jsem měla doručovat, nikdy nedorazily a já se tak jen těsně vyhnula tomu, stát se přímým drogovým dealerem. Zdálo se, že je to jen otázka času, než se stane nějaká pohroma a všechno mi to přeroste přes hlavu. Bylo mi jasné, že z toho musím pryč. Když jsme se vrátili do Států, nasedla jsem na první letadlo do Kalifornie, které ten den odlétalo. Už z bezpečí západního pobřeží jsem přerušila veškeré vazby s Norou, spálila mosty a udělala tlustou čáru za svým zhýralým životem mezi kriminálníky.

Konec ukázky

Table of Contents

Jedna z deseti nejlepších knih roku 2010

Poznámka autorky

Půjdeš se mnou?