Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

THE MOST DANGEROUS ANIMAL OF ALL

Copyright © 2014 by Gary L. Stewart and Susan Mustafa

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2014

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Z anglického originálu The Most Dangerous Animal of All, vydaného nakladatelstvím HarperCollins v roce 2014, přeložil Petr Bílek

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová

Korektura Eliška Rychlá

Obálka Jakub Karman, Art007

Grafická úprava a sazba Vojtěch Kočí

Vydala Grada Publishing, a. s., v Praze roku 2014,

jako svou 5712. publikaci

Tisk CPI Moravia Books s. r. o.

Grada Publishing, a. s.,

U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-247-5348-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-9585-0 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9586-7 (ve formátu EPUB)

Muži, který adoptoval dítě opuštěné na schodech a který ho miloval jako vlastní

POZNÁMKA AUTORA

Případ Zodiac už téměř padesát let halí závoj tajemství. Když jsem začal hledat svého biologického otce, ani ve snu by mě nenapadlo, že mě pátrání zavede k řadě brutálních vražd, které v šedesátých a sedmdesátých letech děsily obyvatele Kalifornie. Samotná myšlenka, že ty zločiny spáchal můj otec, mě naplňuje odporem a ze všech sil se snažím distancovat od děsivých zločinů, které spáchal na nevinných mladých lidech. Poté, co jsem se setkal se svou biologickou matkou, chtěl jsem prostě najít i toho muže, který mi dal život. Chtěl jsem jej poznat, milovat ho, a dokonce mu i odpustit, co mi provedl. Vyrostl jsem v adoptivní rodině, kde mě naučili, že láska a odpuštění jsou zásady, podle kterých se má žít.

Po dvou letech sbírání informací o otci jsem poprvé nabyl podezření, že by otec nějak mohl být zapletený do Zodiakových vražd. Tehdy jsem ale odmítal uvěřit, co mi napovídal instinkt, a tak jsem se pustil do odkrývání pravdy, abych dokázal, že můj otec nemohl v žádném případě být sériový vrah. Jak roky plynuly a během nich se vynořovalo čím dál více zřetelných důkazů, nastal den, když jsem už nemohl dál popírat, že moje největší obavy byly skutečné. Toto odhalení mě přimělo k napsání této knihy. Pocítil jsem zodpovědnost získané poznatky zveřejnit, aby nezůstaly žádné pochybnosti o totožnosti vraha a důvodech, proč vraždy spáchal.

Kniha se zakládá na mém dvanáctiletém výzkumu, který jsem si zaznamenával formou deníku tak, jak jsem postupně odhaloval fakta o životě svého otce. S pomocí rozhovorů s otcovým nejlepším kamarádem, členy rodiny a mou biologickou matkou, policejních záznamů, novinových článků, starých dopisů rodiny Bestů, záznamů o svatbách a rozvodech a dalších oficiálních záznamů se mi podařilo vytvořit časovou přímku doby otcova mládí. Ta tvoří první část knihy. Události tohoto období vyprávím románovým stylem, protože tak lze jeho příběh vypovědět co možná nejsouvisleji. Při reprodukování dialogů v této části knihy jsem se několikrát dopustil spisovatelské licence, ale i tyto rozhovory jsou založené na vzpomínkách otcových příbuzných a přátel a na skutečnostech z jeho života, které se týkaly mě. Stejně tak dialogy ve druhé a třetí části se zakládají na dvanácti letech pátrání a na faktech, které při tomto pátrání vyšly najevo. Je třeba poznamenat, že všechny rozhovory, které se odehrály mezi mnou a jinými lidmi, včetně mé biologické matky, otcova nejlepšího přítele a vyšetřovatelů ze sanfranciské policie, jsou zaznamenané slovo od slova.

Fakta týkající se života mého otce pocházejí z období padesáti let a jsou složitá. Připadalo mi nejlepší začít jednoduše na začátku, abych čtenáři věrně vylíčil, jak a proč se z mého otce stal sériový vrah.

Gary L. Stewart

Únor 1963

Tmu prořízl pláč hladového dítěte. Jeho otec ze sebe zlostně shodil peřinu, vstal z postele a spěchal k bedně na prádlo, kterou přezdíval „kolíbka”. Zuřivě zabouchl víko.

Uvnitř se pláč zanedlouho změnil v lapání po dechu, jak dítěti docházel vzduch.

PROLOG

Květen 2002

Třicet devět let. Právě tak dlouho jsem čekal na ta slova. Třicet devět let jsem se ptal, jak se jmenuji a jak se jmenují moji rodiče.

Nakonec jsem to zjistil.

Maminka se jmenovala Judith.

Poznal jsem, že v den, kdy jsem zjistil pravdu, mé adoptivní rodiče, Loyda a Leonu Stewartovi, něco trápilo. Kradmo jsem je pozoroval, když jsem připravoval langusty, klobásu, kukuřici a brambory a nesl je na prostřený stůl za domem u sestry Cindy. Loyd se nesmál a nevyprávěl vtipy v louisianské francouzštině jako obvykle a Leonina krásná tvář byla napjatá, jako kdyby přemýšlela o něčem závažném.

Bylo vedro a vlhkost již z jarního vzduchu vysávala jakoukoli svěžest, ovšem díky mírnému vánku bylo horko snesitelné. Seděli jsme kolem stolu, obírali maso z ocásků a z hlav chutných korýšů vysávali pikantní koření. Když jsem dojedl svou hromádku, pustil jsem se do vymývání hrnce. Sledoval jsem, jak na sebe Loyd s Leonou pokývli a pak se vydali směrem ke mně.

Aha. Podle toho, s jakým soustředěním ke mně přicházeli, jsem poznal, že se stalo něco hodně špatného. Říkal jsem si, kdo asi zemřel.

„Gegu,“ začal táta.

Loyd mi nikdy Gegu neříkal. Byla to zkrácená podoba mého jména a říkali mi tak jenom prarodiče. To, že použil tuhle přezdívku, společně se skutečností, že vypadal, jako kdyby se měl pustit do pláče, mě znervózňovalo ještě víc.

Utěrku jsem si z ruky přehodil přes rameno a řekl jsem:

„Co je s váma dvěma?“

„To, co ti musíme říct, nejde říct lehce, a tak ti to prostě řeknu,“ pravil Loyd. „Před pár týdny nám zavolala nějaká paní ze San Franciska a tvrdila, že je tvoje matka.“

Moje matka? Cože?

Leona mě objala kolem pasu. „Když jsme od ní dostali balíček s fotografiemi, nejdřív jsem nechtěla věřit tomu, že by to mohla být tvoje maminka, ale táta připomínal, jak hodně se té paní na fotce podobáš. Já jsem to bytostně popírala. Dokonce jsem se pár dnů odmítala podívat se znovu na tu fotku.“

Snažil jsem se spolknout knedlík, který se mi najednou udělal v krku.

„Pak jsem se s myšlenkami na to modlila,“ pokračovala, „a Pán mi uložil na srdce, že to je tvoje matka a že s tatínkem máme s tebou mluvit upřímně.“

„Hned jak jsem se na fotku podíval, věděl jsem, že to je tvoje matka,“ vložil se do hovoru Loyd. „Povídal jsem to mámě, ale ona tomu ne a ne uvěřit.“

Když Leona viděla, jak se mi do očí derou slzy, jemně mě stiskla.

Nemohl jsem tomu uvěřit. Po všech těch letech budu konečně mít identitu, jméno, které bude skutečně moje vlastní. Cítil jsem, jak mnou proudí vlna vzrušení, chytil jsem otce a matku a pevně je objal. Slíbil jsem jim, že ať se děje co se děje, vždycky budou moji rodiče. Tehdy jsem nemohl vědět, jak moc tohle všechno změní běh mého života.

Leona mi vysvětlila, že ten telefonát se odehrál na prvního máje.

Seděla se Cindy v obýváku a bavila se s Loydovou matkou Evelyn. Vtom zazvonil telefon a ona odešla do kuchyně jej zvednout.

„Prosím,“ ozvala se Leona s příjemným jižním přízvukem.

„Dobrý den. Je to Leona?“ nervózně se zeptal hlas na druhé straně linky.

„Ano, to jsem já. A s kým mluvím?“

„Jmenuju se Judith Gilfordová a bydlím v San Francisku. Domnívám se, že jsem biologická matka vašeho syna Garyho.“

Na několik vteřin Leonu opustil hlas.

Když se jí podařilo popadnout dech, vypravila ze sebe: „Proč si to myslíte?“

„Mám údaj z jeho umisťovací složky,“ vysvětlila Judith.

„Podívejte se, nechci se vám plést do života,“ dodala spěšně. „Chci jen tuhle informaci říct Garymu, aby věděl, kdo je, pokud by to náhodou vědět chtěl.“

Leona poslouchala, zatímco žena povídala o některých svých životních okolnostech a o tom, jak se stalo, že dítě dala k adopci.

„Nikdy jsem se jej nechtěla vzdát a vždycky jsem se jej snažila najít,“ řekla Judith, právě když do místnosti nakoukl Loyd. Leona jej posunkem poslala pryč, odebrala se do své ložnice a zavřela za sebou dveře. Pozorně naslouchala, zatímco jí Judith vyprávěla o všem, co musela v uplynulých několika letech podstoupit, aby našla svého syna. Leona byla vždycky vnímavá k pocitům druhých a s tou ženou mohla jen soucítit.

„Jen mě, prosím, nechte poslat vám balíček s dopisem a pár fotkami pro něj,“ prosila Judith.

„Proberu to s manželem,“ odvětila Leona. „A promluvím s Garym.“

Judith ji přerušila. „Nic mi prosím neslibujte. Ty údaje vám prostě pošlu a budu věřit, že se stane to, co se stát má.“

Po několika dnech, když Leona přes společnost FedEx obdržela obálku od Judith, obracela ji stále znovu a znovu sem a tam, bála se ji otevřít, bála se toho, jak nám všem její obsah může změnit život.

Všechny oslavy narozenin, odřená kolena, pláč, který utišila svým polibkem. Myslí jí proběhly všechny vzpomínky, které se mnou měla. Je to nějaký krutý žert? Jak se ta žena opovažuje jí takhle zasahovat do života – do synova života? Třesoucími prsty Leona otevřela obálku. Spatřila fotografii připnutou sponkou k dopisu. Z pasové fotky na ni hleděla žena, které telefonovala. Slzy zakalily Leoně zrak a stékaly jí po tvářích. Při prohlížení fotky se snažila sama sebe přesvědčit, že ta žena se mi vůbec nepodobá. Ať si ale snažila cokoliv sebevíc nalhávat, pravda na ni hleděla za snímku.

Odnesla fotografii Loydovi.

Prohlížel si ji a držel přitom Leonu za ruku.

„Určitě vypadá jako ona,“ řekl Loyd. Chtěl manželce říct, že ta žena v žádném případě mou matkou být nemůže, ale věděl, že musí mluvit upřímně.

Několik následujících dnů nemluvili o ničem jiném než o této neuvěřitelné šlamastyce, v níž se nejednou ocitli.

Moje adopce byla definitivní a uzavřená. Tohle se nemělo stát. Měli by mi to říct? Měli by to držet v tajnosti? Drželi se za ruce, společně se modlili a prosili Boha, aby jim naznačil, co mají dělat.

Nakonec jednou večer Loyd dospěl k odpovědi. Obrátil se k manželce a řekl: „Zaslouží si vědět, kdo je, a pak se rozhodnout, co chce dělat.“

Leona věděla, že manžel má pravdu, ale velmi se bála, že mi to ublíží. Následující týden se Leona s Loydem modlili usilovněji než obvykle, aby jim Bůh dal sílu k nezištnosti, aby jim pomohl sdělit tuto zprávu správným způsobem. A tak jsem se to dozvěděl.

Toho večera jsem jel pětačtyřicet kilometrů autem domů otřesený. Vzpomínal jsem na všechny okamžiky, kdy jsem si představoval, jací by mohli být moji skuteční rodiče, a jak jsem dumal, po kom jsem zdědil nazrzlé vlasy. Protože jsem neznal svoje skutečné jméno ani proč na mém adopčním rodném listě stálo, že jsem se narodil v New Orleans, většinu života jsem se potýkal s krizí identity. Vzrušeně i s úzkostí jsem se nemohl dočkat, až si prohlédnu obsah balíčku od Leony. S fotografií oné ženy v ruce jsem trochu důrazně šlápl na plyn. Několikrát jsem skoro sjel ze silnice, protože jsem od ní nedokázal odtrhnout oči. Při jízdě jsem myslel na to, jak na fotku zareagoval můj syn Zach.

„Vypadá přesně jako ty, tati,“ řekl Zach naivně při pohledu na muže, který na zaslané fotce stál vedle Judith. Všichni se smáli. Ten člověk byl zjevně indiánského nebo hispánského původu, ale Zach usoudil, že když ta žena je moje matka, pak ten muž musí být můj otec.

Po příjezdu domů jsem rozsvítil velké světlo na stropě, aby mi při procházení dopisů v krabici neunikla jediná podrobnost. Seděl jsem na oblíbeném křesle a upřeně jsem se díval na ženu, která tvrdila, že je moje matka.

Její oči.

Její nos.

Její ústa.

Byly jako moje.

Vytáhl jsem dopis, který Judith napsala všem mužům, na něž dokázala sehnat kontakt a kteří se narodili v Louisianě ve stejný den jako já. Při čtení se mi do očí draly slzy.

V dopise vysvětlovala, že když jsem se narodil, bylo jí patnáct a utíkala z Kalifornie. Byl vdaná za mého otce, ale manželství nechala její matka zrušit, protože Judith byla nezletilá. Judith dál psala, že ji s manželem zatkli a poslali zpátky do Kalifornie. Judith se mohla nastěhovat zpátky k matce pod podmínkou, že mě – jemuž byly tehdy dva roky – dají k adopci. Uváděla, že v šestadvaceti se znovu vdala a měla dalšího syna.

Mám bratra?

Pak psala, že mě milovala ode dne, kdy jsem se narodil, a že od té doby jsem byl vždycky s ní. „Byl by to nejšťastnější den mého života, kdyby zazvonil telefon a syn mi řekl: ‚Věřím, že jsi moje máma,‘“ stálo dál v dopise.

Pročítal jsem dopis znovu a znovu dokola a pak jsem zvedl telefon. Když jsem začal vytáčet číslo, které napsala, začala se mi třást ruka a zavěsil jsem. Co bych řekl?

Začal jsem myslet na Leonu. Věděl jsem, jak těžké pro ni muselo být, když se mi s tou informací svěřila. Nazítří byl Den matek a cítil jsem výčitky už jen při pomyšlení, že bych měl té ženě zavolat, když mi Leona byla tak úžasnou mámou. Celý život jsem tento svátek trávil v kostele a chválil ji, zatímco ona hrdě nosila kytičku na znamení, že je matkou. Rozhodla se, že mě bude milovat, i když vůbec nemusela. Ráda mě přijala u sebe doma a chovala se ke mně, jako bych byl její biologický syn. Takovou zradu si nezasloužila.

Když jsem druhý den ráno vedle ní seděl v kostelní lavici, cítil jsem k ní nesmírnou lásku, ale když jsem jí tiskl ruku, nedokázal jsem přestat myslet na tu druhou ženu, tu, která mě porodila v pouhých patnácti letech. Nešlo mi to do hlavy. Soucítil jsem s tou mladou dívkou, která se ocitla v tak dospělé situaci.

Večer mi bylo jasné, co musím udělat. Vždycky jsem věřil, že všechno se děje z nějakého důvodu, a tohle nemohla být výjimka.

Po návratu domů jsem se odebral do obýváku a usadil se na svou oblíbenou židli. S fotografií té ženy v ruce jsem uchopil telefon a začal vytáčet číslo. Jak jsem zabodával prst do čísel, srdce mi bušilo. Se zatajeným dechem jsem čekal.

Jedno zazvonění.

Druhé zazvonění.

Třetí zazvonění.

Pak ze záznamníku odpověděl mužský hlas. S výrazným přízvukem pravil: „Dovolali jste se k Judy Gilfordové a Franku Velasquezovi. Vašeho zavolání si vážíme, ale právě jej nemůžeme přijmout. Se vzkazem, prosím, zanechejte své jméno a telefonní číslo a my se vám ozveme, jakmile to bude možné.“

Projela mnou vlna zklamání. Hrozně jsem chtěl slyšet její hlas. Na chvíli jsem se zarazil.

Zhluboka jsem se nadechl a nakonec ze sebe vypravil: „Toto je vzkaz pro Judith Gilfordovou. Tady je Gary Stewart a myslím, že byste mohla být moje matka.“ Na okamžik jsem se odmlčel, aby se mi zklidnil hlas. „Jestliže jste moje maminka, chci vám popřát šťastný Den matek… poprvé. Jestliže moje matka nejste, tak stejně přeju krásný Den matek. Pokud mi chcete zavolat zpátky, jsem na čísle…“ A uvedl jsem svůj telefon.

Aniž bych věděl, jestli jsem se zachoval správně, vyčerpaný jsem se zhroutil do křesla. Ten telefonát mě stál veškeré síly. Natáhl jsem se, abych rozsvítil lampu, a poté jsem tam několik hodin jen seděl a zíral na její fotku.

Později večer se Frank Velasquez rozhodl zavolat domů a zkontrolovat zprávy. S Judy, jak si nejraději nechala říkat, byli na návštěvě u příbuzných v Albuquerque v Novém Mexiku. Ačkoli nebyli svoji, Judy jej často označovala za svého manžela. Rádi spolu cestovali a tento výlet brali jako jakousi krátkou dovolenou.

Frank chvíli poslouchal a pak si zprávu nastavil znovu.

„Tohle si, zlato, musíš poslechnout,“ pravil a podal Judy sluchátko. Znovu a znovu si zprávu přehrávala a usedavě plakala, když slyšela můj hlas.

„Musíš mu teď zavolat,“ naléhal Frank.

Judy to nedokázala. Byla příliš rozrušená.

„Nemůžu. Je moc pozdě,“ vymlouvala se. „A na telefonní kartě už nejspíš nemáme dost velký kredit.“

Frank jí vzal sluchátko z ruky a vytočil číslo, a než jí telefon vrátil, zaplatil dalších tisíc minut.

Judy na něj chvíli hleděla a pak vytočila číslo, které jsem zanechal na záznamníku.

Pořád jsem ještě seděl v obýváku, když mě ze snění vytrhlo pronikavé vyzvánění telefonu.

„Ano,“ řekl jsem, hlas mi přeskakoval a snažil jsem se uklidnit třesoucí se ruce.

„Ahoj,“ zašeptala Judy do telefonu. „Tady je Judy Gilfordová.“

Zvuk jejího hlasu mnou projel jako elektrický proud. Rozplakal jsem se. Ztratil jsem řeč.

„Vím, že mi asi nevěříš, ale miluju tě. Vždycky jsem tě milovala,“ rozechvělým hlasem prohlásila Judy. Jako když se najednou protrhne přehrada, začali jsme mluvit oba najednou. „Máš vnuka,“ řekl jsem jí. „Je mu deset a jmenuje se Zach.“

Mluvili jsme snad hodiny, dychtivě si chtěli všechno říct a skákali si do řeči. Cítil jsem se jako ve snu – jako kdyby se to dělo někomu jinému, jako kdyby byla vyslyšena nemožná modlitba. Dohodli jsme se, že minulost necháme plavat a že náš vztah si uděláme takový, jaký chceme. Vzrušeně jsme se začali domlouvat, jak se setkáme.

Když jsem zavěsil, opřel jsem se v křesle a vychutnával si tenhle zvláštní Den matek. Byl to den, na nějž nikdy nezapomenu. Nemohl jsem ten večer usnout, a tak jsem se pokusil vtělit pocity do slov a napsal jsem jí dopis:

Mami,

dnes se mi změnil svět. Když jsem se poprvé dozvěděl, že mě hledáš, byl jsem v naprostém šoku. Potom, když jsem s tebou dnes večer mluvil, už provždy a s konečnou platností vím, že jsi moje maminka. Co teď cítím v srdci, nelze popsat slovy. Mateřská láska je mnohem víc, než jak ji většina lidí chápe. Po celý život jsem v srdci cítil prázdnotu, kterou nebylo možné zaplnit. Ta chybějící část byla něčím, čemu jsem nerozuměl, něčím, o jehož existenci jsem neměl ani tušení. Když jsi mi dneska večer řekla tato slova, „Gary, miluju tě”, ta prázdnota zmizela.

Dne 1. června 2002 jsme se Zachem jeli na mezinárodní letiště v New Orleans a nasedli do letadla do kalifornského Oaklandu. Seděl jsem klidně, žaludek jsem měl sevřený a sledoval jsem z okénka nadýchané bílé oblaky pod námi, zatímco Zach hovořil s Joem Deanem, ředitelem sportovní katedry Louisianské státní univerzity, který seděl vedle nás. Letadlo křižovalo Státy a já jsem se čím dál tím víc bál i těšil.

I když jsem v domě adoptivních rodičů zažil bezpodmínečnou lásku a přijetí, vědomí, že mě moji biologičtí rodiče nechtěli, mě celý život trápilo. Ve své hlavě jsem byl vždycky John Doe, kluk, kterého odložili a kterému adoptivní rodiče dali nové jméno. V důsledku toho jsem v dospívání a i později ve vztazích v dospělosti měl problém s důvěrou. Žil jsem ve strachu, že kdykoliv mohu být odmítnutý, protože nikdy nedokážu být dost dobrý na to, aby mě někdo chtěl. Loyd a Leona dělali všechno, co bylo v jejich silách, pro to, abych se cítil milovaný a chtěný, ale dokud jsem byl ve skrytu duše John Doe, všechny moje dospělé vztahy se ženami byly odsouzeny ke ztroskotání. Ze strachu, že budu odložen, jsem nedokázal milovat naplno, protože jsem cítil, že si nezasloužím být milován. Jak by mě koneckonců někdo mohl milovat, když ani nevím, kdo jsem?

Ačkoli se Zachovou matkou jsem se rozvedl, můj vztah se Zachem byl zcela jiný. Nevěděl jsem sice, kdo jsem, ale věděl jsem, že můj syn si zasluhuje lepší zacházení, než se dostalo mně od mých biologických rodičů. Život jsem zasvětil tomu, aby on nikdy nepoznal hrůzu z pocitu, že je nechtěný, a aby vždycky chápal, jak moc jej jeho otec miluje.

Teď když jsem věděl, že Judy mě dala k adopci, když byla ještě dítě, nebyl jsem při přípravě na naše setkání už ani trochu zahořklý. Začal jsem být čím dál tím rozrušenější, neboť jsem si uvědomil, že konečně získám odpovědi na otázky, které se nakupily za celý můj život.

Když letadlo konečně přistálo, otřel jsem do nohavic krůpěje potu z dlaní. Po tomto okamžiku jsem toužil celý život, a když teď nastal, cítil jsem se náhle rozpolcený.

Chtěl jsem utéct.

Chtěl jsem se setkat s maminkou.

Po několika okamžicích jsem ji uviděl vzadu v terminálu. Stála tam s mužem z fotografie, kterou mi poslala. Srdce mi začalo překotně tlouct. Byla vysoká, vyšší než muž po jejím boku. Vlasy měla kratší a světlejší, než fotka naznačovala. Nervózně se rozhlížela. I z dálky jsem viděl, že se jí na tváři zračí tentýž strach a vzrušení. Vyrazil mi chladný pot, když se naše pohledy poprvé setkaly, a zrychlil jsem. Od okamžiku, kdy jsem spatřil její oči, jasně modré jako moje, veškeré pochyby se rozplynuly. Tato žena je moje maminka.

Když jsem k ní došel, upustil jsem kufr, objal ji a pevně ji k sobě přitiskl.

„Mami,“ zašeptal jsem jí do vlasů.

Judy o krok ustoupila, ruce na mých ramenou, a pátravě se mi zadívala do tváře. Zkoumala každý kousek mého zevnějšku a oči jí zalily slzy.

„Gary,“ řekla rozechvělým hlasem. „Synáčku.“

Ta slova mi zněla jako kouzlo.

Pořád jsem ji jednou rukou držel kolem ramen a otočil jsem se, abych ji seznámil se Zachem. Když se představili, Frank mi podal ruku, představil se mi a pak nás zavedl ven k autu.

Po cestě z Oaklandu do San Franciska jsem musel na matku neustále pokukovat. Byla štíhlá a na čtyřiapadesát vypadala mladě, nádherné oči a vlasy zdůrazňovala dokonalá, opálená pokožka.

Zakrátko jsme dojeli na nábřeží do čtvrti Fisherman’s Wharf. Zach obdivoval obří kraby v akváriu před restaurací Alicoto’s, kde nás čekala večeře. Muži, většinou přistěhovalci s bílými zástěrami, topili pod kotli, zatímco turisté ochutnávali krabí koktejly podávané v papírových kelímcích.

„Můžu si dát, tati?“ zeptal se Zach nadšeně. V Louisianě ještě tak velkého kraba neviděl.

„Třeba později,“ usmál jsem se. „Nejdřív se najezme v restauraci.“

Když jsme si sedli, pozorovali jsme z okna barevné rybářské lodě, které v doku kotvily a jejichž trup se kolébal tam a zpět v rytmu příboje. Jídelní lístek s rybami a mořskými plody, které tyto lodě přivezly, mi připomněl domov.

„Co bude dobré?“ zeptala se Judy.

„Všechno,“ zasmál jsem se, „ale určitě si musíme dát kalamáry. Tady jsou určitě čerstvější než v Louisianě.“

„Někdy se v zálivu objevily olihně, většinou se ale loví dál od pobřeží v Tichém oceánu,“ připomněl Frank.

Během večeře rozhovor pokračoval v lehkém tónu. Všichni jsme toho měli na srdci spoustu, ale uvědomovali jsme si, že se postupně musíme nejdřív poznat. Po večeři jsme se vydali na procházku podél nábřeží, nahlíželi do výloh a sledovali, jak pouliční umělci tančí a krouží obručí pro kolemjdoucí.

„Člověk se tady cítí tak příjemně,“ řekl jsem Judy a užíval si chladivý větřík, který vanul podél zálivu. „V tomhle ročním období se v Louisianě nedá skoro dýchat, jak je tam vedro.“

„Tady je celý rok takhle. Milujeme to tady,“ odvětila a uchopila mě za ruku. „Jsem tak ráda, že tu jsi. Už se nemůžu dočkat, až ti ukážu San Francisko.“

Když jsme dorazili do bytu, kde spolu Judy s Frankem bydleli, bylo už pozdě. Když Frank a Zach usnuli, zůstali jsme s Judy vzhůru do tří do rána. Chvíli jsme mluvili, chvíli na sebe jenom hleděli a ani jeden z nás nemohl uvěřit, že to je skutečnost. Nakonec už jsme nemohli mluvit a poprvé v životě jsem dal mamince pusu na dobrou noc.

Druhý den ráno mě probudil mě neznámý rámus autobusů městské dopravy. Když jsem vešel do obýváku, Zach ještě spal na gauči. Sklonil jsem se, políbil jej na tvář a pak se vydal ke skleněným posuvným dveřím na terasu ve třetím patře, z níž se otevíral výhled na město.

Pohled na San Francisko byl nádherný. Přímo před sebou jsem viděl Noe Valley, dělnickou čtvrť plnou edvardiánských řadových domů v růžových, modrých a zelených odstínech. Uprostřed údolí se vypínala k nebi dvojice věží katedrály svatého Pavla. Na druhé straně sanfranciského zálivu jsem spatřil kopce Oaklandu. Napravo do krajiny vykrajoval ovál Candlestick Park, nalevo po horním i dolním podlaží mostu Bay Bridge spěchala auta. Mezi mosty Golden Gate Bridge a Bay Bridge se objevila nepřehlédnutelně poklidná pevnost Alcatraz. Na chvíli jsem tam stál, a než jsem se pustil do oblékání, nasával jsem celý ten výhled.

S Judy jsme se dohodli, že ráno zajdeme do kostela, a odpoledne jsme odjeli do Benicia, malinké rybářské vesničky asi padesát kilometrů od San Franciska, z níž vyrostlo průmyslové město. Chtěl jsem se tam podívat na sídlo společnosti, která mi před nedávnem nabídla místo.

Moje sedmnáctiletá kariéra elektroinženýra byla ve znamení nepravidelného postupu po žebříčku úspěchu. S bakalářským titulem jsem v roce 1985 absolvoval Louisianskou univerzitu a během let jsem postupoval tu v jedné, tu v jiné firmě, propracovával jsem se do vedení, až jsem se stal viceprezidentem velké firmy nabízející průmyslové služby. Jak už se stává v důsledku cyklického vývoje odvětví, při němž se střídá vzestup a pád, firma začala vykazovat známky poklesu a já si začal dělat starosti ohledně jistoty mého zaměstnání.

Měsíc předtím, než Judy zavolala mé mamince, se se mnou spojila firma Delta Tech Service právě z města Benicia. Tato firma hledala někoho, kdo by otevřel závod pro průmyslové služby v Baton Rouge v Louisianě. Už jsem byl unavený kolísáním ropného průmyslu, a tak jsem nabídku odmítl a nastoupil jsem na místo ředitele továrny na plasty. Měl jsem nastoupit v pondělí po Dni matek, ale pak do mého života vstoupila Judy a všechno změnila. Přijal jsem místo u Delta Tech a těšil se, že budu moc jezdit do San Franciska. Připadlo mi jako zázrak, že nabídka zaměstnání přišla skoro přesně v době, kdy jsem potřeboval být co nejčastěji v Kalifornii. Bylo to dokonalé. Budu moci navštěvovat maminku, kdykoli mě budou potřebovat ve firemní ústředně.

S Judy jsme společně jeli v jejím sportovním červeném Grand Am, zatímco Frank, abychom mohli být chvíli o samotě, nás následoval se Zachem v modrém Mercury Sable. Během cesty jsem vstřebával krajinu – pestré viktoriánské domy, které vystupovaly nahoru do svahů, neznámé keře a stromy, zlatá divoká tráva. Všechno mi připadalo neskutečné – celý život pocitů a zážitků se vměstnal do pár krátkých dnů. Během jízdy jsme chvíli mlčeli. Judy čekala, kdy začnu klást složité otázky a já se snažil vymyslet, na co se zeptám jako první.

„Není tohle to místo, kde se při zemětřesení v osmdesátém devátém zřítil most?“ zeptal jsem se.

„Jo, to je ono,“ řekla Judy a ukázala přes čelní sklo na spodek horního patra mostu Bay Bridge, „dokonce přesně tam, kde jsou ty červené značky, se most rozlomil.“

„Pamatuju se, jak jsem to sledoval v televizi, jako kdyby se to stalo včera,“ dodal jsem, než jsem vyhrkl otázku, která mě pálila na jazyku. Chvíli jsme kolem ní chodili po špičkách, ale pak to přišlo.

„Mami… kdo je můj otec?“

Judy si opřela obě ruce o volant, odkašlala si a v sedačce se narovnala. Viděl jsem, že je nervózní.

„Vzpomínáš si, když jsme spolu poprvé telefonovali, a ty jsi mě požádal, abych k tobě byla naprosto upřímná?“

„Ano.“

„Takže ti slibuju, že ti vždycky budu říkat pravdu. Náš vztah musí být postavený na lásce, pravdě a upřímnosti. Ale myšáčku, už je to hrozně dlouho a musíš si uvědomit, že jsem byla přinucená na tvého otce i na tebe naprosto zapomenout. Moje vzpomínky z té doby jsou tvrdě potlačené.“

Judy mi pak vyprávěla, co si o otci pamatuje, ale přinejlepším to byly pouhé střípky. „Jmenoval se Van. Příjmení si nepamatuju,“ začala a pak vysvětlila, že se seznámili, když byla hodně mladá, a že spolu utekli.

„Každopádně jsme skončili v New Orleans a já přišla do jiného stavu. Jednou, to ti byly asi tři měsíce, tě otec vzal do Baton Rouge. Vzpomínám si, že jste jeli vlakem, protože auto jsme pořád ještě neměli. Vzal tě do kostela. Když se vrátil bez tebe, odešla jsem,“ pokračovala Judy.

„Tvůj otec se na mě děsně rozčílil, že jsem jej opustila, a udal mě úřadům.“

Ze všech sil jsem se snažil pochopit, co jsem slyšel. Odnesli mě do kostela?

„Takže otec mě odvezl do Baton Rouge a odevzdal mě na farnosti a pak tě udal úřadům?“ zeptal jsem ve snaze mít jistotu v každé podrobnosti.

Judy zaváhala a pak přikývla. „Ano.“

Na okamžik jsem se odmlčel a všechno to vstřebával. Nakonec jsem prohlásil: „Víš co, mami? Asi o otci nechci vědět víc. V Baton Rouge mám doma úžasnou rodinu a tatínek je ten nejlepší táta na světě.“

Judy si viditelně oddychla. Zjevně nechtěla, abych našel i jeho.

Přál bych si, aby to tím skončilo i pro mě, ale během následujících pár měsíců čím víc jsem přemýšlel o svém biologickém otci, tím víc jsem toužil se s ním setkat, poznat jeho verzi příběhu, snad mu i odpustit a navázat s ním vztah. Matčiny vzpomínky byly kusé. Jeho vzpomínky možná budou lepší a možná mi prozradí důvod, proč mě odvezl do Baton Rouge a nechal mě tam.

Rozhodl jsem se, že se ho přese všecko pokusím najít. Chtěl jsem se o něm dozvědět pravdu – jaký to je člověk, proč mě nechtěl. Teď vím, že minulost je třeba nechat spát, že vědět není vždy lepší než nevědět. Pravda je totiž někdy tak děsivá, že je třeba ji odkrývat po kousíčkách, jen tu a tam drobet, a pomalu ji vstřebávat, neboť celá pravda najednou je často příliš strašná, než aby ji člověk mohl unést.

A někdy pravda všechno změní…

– ČÁST PRVNÍ –

ZMRZLINOVÁ LÁSKA

1

Říjen 1961

Earl Van Best seděl na lavičce před knihkupectvím naproti cukrárně Herbet’s Sherbet. Čekal a vedoucí obchodu zatím počítal jeho výdělek za staré knihy, které dovezl z Mexico City. Zatímco tam seděl, pozorně sledoval, jak si od školního autobusu, který právě zastavil na rohu Deváté a Judejské ulice, houpavou chůzí vykračuje krásná dívka. Při chůzi jí blonďaté vlasy zářily a odráželo se v nich odpolední slunce. Vstal a postavil se jí přímo do cesty, než stačila přejít ulici.

„Ahoj,“ pozdravil Van mile a nasadil okouzlující úsměv, díky němuž byl dobrým prodavačem.

„Ahoj,“ odpověděla, také se usmála a zatočila směrem k cukrárně.

Šel za ní.

„Já jsem Van. Jak se jmenuješ ty?“

„Judy.“

Van jí podržel dveře a po podlaze s béžovou dlážděnou mozaikou se vydali k prosklenému pultu. Judy si prohlédla nabídku sorbetů a pak se rozhodla pro obyčejnou vanilkovou zmrzlinu do kornoutu. Otec jí zmrzlinu zaplatil a zeptal se, jestli si může přisednout ke stolu. Vypadal sympaticky, jako ze škatulky, a Judy přikývla, neboť ji těšila pozornost od takto dobře oblečeného staršího muže. Došli ke stolku v rohu, u zdi s černobílou šachovnicí.

Van se posadil a hleděl do jasných modrých očí, které jeho pohled tak nevinně opětovaly. Miloval krásné dívky, čím mladší, tím lépe, a takto nadprůměrně krásné obzvlášť.

Britským přízvukem, který pro efekt rád nasazoval, se zeptal: „Kolik ti je?“ Vypadala zhruba na dvacet, ale uvědomoval si, že právě vystoupila ze školního autobusu.

„Skoro čtrnáct.“

Van jí nevěřil. Byla nesmírně vyspělá a na tak nízký věk až příliš krásná.

„To není možné,“ šeptl.

„Je,“ zachichotala se, lízla si zmrzliny a dodala: „Narozeniny mám osmého října.“

Chvíli tam seděl a přemýšlel, jestli má zůstat, ale jediný pohled do jejích rozesmátých očí jej přesvědčil, že na jejím věku nezáleží. Ačkoli mu bylo dvacet sedm, pro mého otce to byla láska na první pohled, naprostá a úplná. Musel ji mít. Byla mladá, nevinná, tvárná.

Judy připadal Van světaznalý a moudrý. Vyprávěl jí o cestách do Mexika a o tom, jak vyrůstal v Japonsku. Hovořil o hudbě, umění a literatuře, což byly věci, o nichž se dospělí v jejím životě nebavili.

„Kde bydlíš?“ zeptal se Van.

„U parku,“ odvětila Judy, „na Sedmé ulici.“

„S rodičema?“ vyzvídal Van.

„S mámou a otčímem, ale nemám ho ráda. Je to hajzl,“ řekla Judy.

„Taky mám otčíma hajzla,“ řekl Van a dodal něžně: „K tobě se nikdy jako hajzl chovat nebudu.“

Judy se zahihňala a vstala. „Měla bych jít domů, než budu mít průšvih.“

Van ji vyprovodil ze dveří a sledoval, jak stoupá do kopce, až mu zmizela z dohledu. Pak zamířil do knihkupectví vyzvednout si peníze, které mu dlužili. Částka, na niž vedoucí odhadl hodnotu knih, jej uspokojila. Zamířil do čtvrti Castro, hned za Mount Sutro, kde s matkou a otčímem bydlel.

Následující den odpoledne stál Van před cukrárnou a čekal na školní autobus, kterým, jak doufal, snad zase přijede ta nejmilejší dívka, jakou poznal. Pozoroval, jak několik chodců vyšlo z asijského trhu a zašlo do nedaleké irské putyky. Jiní se zastavovali v pouličních kavárnách a nechali se zlákat vůní kávy, která se linula ze dveří. Čtvrť Sunset byla vždy plná chodců, většinou mladých vysokoškoláků a středoškoláků a starších místních, obchodníků, kteří přispěli k rozvoji čtvrti a věřili, že pilným, pracovitým a podnikavým přistěhovalcům slibuje Amerika lepší život.

Můj otec chtěl žít jako podnikatel a byl dost chytrý na to, aby tak žil. Maturoval na Lowellově střední škole, kam chodili hlavně talentované děti, a studoval na City College v San Francisku. Známky však neodpovídaly jeho inteligenci. Na vysvědčení to byla samá dvojka a trojka, kromě angličtiny a vojenské přípravy, kde vynikal. Tyto dva předměty byly jediné, které jej skutečně zajímaly. Po většinu života četl všechno, co mu přišlo pod ruku, hlavně ho ale bavila taková literatura, která méně inteligentní lidi nudí.

Zanedlouho spatřil, jak ulicí přijíždí školní autobus, a sledoval, jak ze schůdků vystupuje několik dětí. A pak se tam objevila opět ona… nádherná a sladká.

Zavolal na ni, když se vydala po Judejské ulici. Když jej uviděla, rozzářil se jí na tváří široký a šťastný úsměv.

„Ahoj, co tady děláš?“ podivila se.

„Čekám na tebe. Doprovodím tě domů.“

„Určitě ne. Máma by šílela, kdyby mě viděla jít s klukem.“

„No tak půjdeme tak, aby nás neviděla,“ zakřenil se Van, vzal Judy za paži a nasměroval ji přes ulici. „Vezmeme to přes park.“

Judy pocítila vzrušení, když procházeli kolem její ulice a do parku Golden Gate. S muži nikdy v životě nezažila nic dobrého, ale tento muž se jí zdál jiný. Její matka Verda se od jejího otce odstěhovala už před několika lety, protože to byl přísný despota a k ní a její sestře se choval krutě. Judy a sestru Carolyn často švihal rákoskou. Červená jelita, která měly na zadku, dělala ze sezení peklo. Tresty rákoskou ukončil rozvod, Judy se ale přesto někdy po otci stýskalo.

Verda se s dívkami přestěhovala do San José, kde se pokusila sebrat se a začít nový život, nebylo to tam ale o moc lepší. Její první rande skončilo znásilněním a Verda brzy zjistila, že je s pachatelem znásilnění těhotná. Chlapce pojmenovala Robert a narodil se 28. května 1961. Verda věděla, že si dítě nemůže ponechat. Neustále by jí připomínalo, čím si prošla. Navíc již musela živit dva krky. Bezprostředně po porodu nabídla dítě k adopci.

Když se z těchto zážitků zotavila, přestěhovala se Verda zpátky do San Franciska a vzala si Vica Kilitziana, námořního elektrikáře, který pracoval v loděnici Hunters Point Naval Shipyard. Vic byl řecký Armén a anglicky moc neuměl. Judy mu skoro nerozuměla, když na ni mluvil, s výjimkou nadávek, kterými častoval její matku. Třebaže děti nebil, velmi dbal na to, aby všichni věděli, že si myslí, že Verda je hloupá. Svým způsobem to Judy bolelo víc než výprask, protože nedokázala snášet, když se s její maminkou takhle zacházelo. Verdě se žilo ještě hůře než předtím. Tvrdě pracovala v Crocker Bank, aby pomáhala živit rodinu, a pak se každé odpoledne vracela domů pro další kolo ponižování. Byla sklíčená a zoufalá a pro dcery už jí zbývalo jen málo lásky.

Ve svých třinácti letech moje matka toužila po lásce a Van dychtivě dopřával nevinné dívce pozornost, kterou hledala. Když se Judy zavěsila do Vana, šťastně se usmívala, cítila se výjimečná a dospělá. Když ji před odchodem na okraji parku, šest vchodů od jejího domu, políbil na ruku, usmívala se ještě šťastněji.

A když následující den vystoupila z autobusu, doufala, že na ni bude čekat.

Čekal.

Van sledoval, jak jej Judy hledá pohledem. Viděl, jak se ten nádherný obličej rozjasnil, když se její pohled setkal s jeho, vykročil směrem k ní a vzal ji za ruku.

„Kam půjdeme?“ zeptala se Judy, ale vlastně jí to bylo jedno. Nebála se. S Vanem se cítila bezpečně.

„Je to překvapení – jedno z mých oblíbených míst,“ odpověděl Van a vedl ji k nedaleké autobusové zastávce.

„Jdeme do kostela?“ vykřikla Judy, když vystoupili na Kalifornské ulici a Van ukázal na katedrálu Milosti Boží.

„Už jsi v tomhle kostele byla?“

Judy zavrtěla hlavou a hleděla na majestátní budovu, jejíž vysoké věže a štíhlé kostelní věžičky se vypínaly k nebesům.

Uvnitř jí Van ukázal své oblíbené obrazy na zdech katedrály, mimo jiné fresky od Jana Henryka de Rosena. Zapůsobilo na ni, jak znal dějiny jednotlivých děl.

Judy byla uchvácená – nejen těmi obrazy, ale hlavně mužem, který toho zjevně o tom kostele hrozně moc věděl. Žádný dospělý s ní ještě takhle nemluvil, jako rovný s rovným, nikdo jiný nebral takto ohled na její názor. Van jí hrdě ukázal kostelní varhany a ukázal na dlouhé píšťaly zavěšené na stěnách. „Někdy tu hraju na varhany,“ sdělil jí.

Přešli k vitrážovému oknu s Adamem a Evou, když se můj otec rozhodl, že by Judy už měla jít domů. Když zamířili zpět k Sunset District, Judy navrhla, že by mohla Vana představit své matce.

„To by podle mě nebyl moc dobrý nápad,“ namítl. „Kdyby ti bylo sedmnáct, to by byla jiná. Takhle se jí nebudu líbit. Řekne, že jsem pro tebe moc starý.“

Judy přikývla a souhlasila, že si své přátelství nechají nějaký čas pro sebe. Líbila se jí představa, že Van je její a jenom její tajemství.

„Uvidíme se zítra?“ zeptal se, když zabočili k její ulici.

„Ano,“ se zatajeným dechem přisvědčila Judy. „Nemůžu se dočkat.“

Judy si přehodila tašku s knihami přes rameno a do prudkého kopce téměř vyskákala. Nikdy se necítila šťastnější. Byla tak mladá a nepřemýšlela, proč by se o ni měl zajímat muž Vanova věku. Neuměla se jej zeptat na minulost. Jejich vztah jí připadal naprosto přirozený. Když se jí dotkl, když se na ni usmál, cítila závrať. A na ničem jiném nezáleželo.

Brzy zjistila, že Van není jen okouzlující, ale že má i svou temnou stránku, minulost zahalenou v bolesti, kterou pečlivě skrýval.

Table of Contents

Poznámka autora

PROLOG

– ČÁST PRVNÍ – ZMRZLINOVÁ LÁSKA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

– ČÁST DRUHÁ – ZNAMENÍ ZODIAKA

– ČÁST TŘETÍ – ODHALENÍ PRAVDY