Henning Mankell

Záhrada smrti

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © by Henning Mankell 2004/2013

Published by agreement with Leopard Förlag, Stockholm and Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, Copenhagen

Slovak edition © Marenčin PT, spol. s r. o., 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Translation © Simona Jánošková 2014

Cover & Layout © Marenčin Media, 2014

Jazyková úprava Kvetoslava Slobodníková

427. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-415-8 (viaz.)

ISBN 978-80-8114-414-1 (ePub)

1

Kurt Wallander sa v sobotu dvadsiateho šiesteho októbra 2002 cítil zničený. Mal za sebou náročný týždeň. Na policajnej stanici v Ystade zúrila chrípka. Dostal ju vždy medzi prvými, tentoraz ho však choroba z akéhosi nepochopiteľného dôvodu obišla. Keďže došlo k znásilneniu vo Svarte a k viacerým vážnym fyzickým napadnutiam v Ystade, nemohol zaháľať.

Dlho do noci sedel za písacím stolom. Viečka mu oťažievali, ale nedokázal sa prinútiť vstať a ísť si domov ľahnúť. Fúkal nárazový vietor. Občas niekto prešiel po chodbe. Wallander dúfal, že ho nikto nebude otravovať, chcel mať svätý pokoj.

Svätý pokoj od koho? – pýtal sa. Najčastejšia odpoveď bola – od seba samého. Od rastúcej nespokojnosti, čo ho sprevádzala na každom kroku.

Za oknami vírilo jesenné lístie. Napadlo mu, že by mohol ísť dovolenkovať na Malorku, ale rýchlo to zavrhol. Môže si tam slnko svietiť, koľko chce, on by nemal srdce na pokoji. Pozrel na stolový kalendár – október 2002. Ako policajt pracoval už vyše tridsať rokov. Začínal hliadkovaním na uliciach Malmö. Postupne sa vypracoval na skúseného detektíva, ktorého všetci uznávali. Mnoho zložitých vyšetrovaní dotiahol do úspešného konca. Hoci sa mu nepáčil spôsob života, aký viedol, bol spokojný so svojou policajnou kariérou. Odviedol slušnú prácu a azda aj prispel k tomu, že sa ľudia cítili bezpečnejšie.

V aute na ulici ktosi dupol na plyn a vzápätí zahvízdala pneumatika. Za volantom určite sedí nejaký mladík, pomyslel si Wallander. Musí mu byť jasné, že ide okolo policajnej stanice. Chce nás rozčúliť, ale mňa nevytočí, už som si zvykol.

Vykročil na chodbu, kde nebolo ani nohy. Kdesi v diaľke začul smiech. Nalial si čaj a vrátil sa do svojej kancelárie.

Chutil zvláštne. Pozrel na čajové vrecúško – sladký jazmínový čaj, ten nemá rád. Vyhodil ho do smetného koša a čaj vylial do kvetináča od Lindy.

Uvažoval nad zmenami, ktoré sa udiali v uplynulých rokoch. Keď začínal ako hliadkujúci policajt, kriminalita v mestách, napríklad v Malmö, sa nedala porovnať s trestnou činnosťou v mestečkách, ako je Ystad. Tento rozdiel sa vytratil. Týkalo sa to najmä obchodu s drogami. Keď sa Wallander presťahoval do Ystadu, niektoré druhy sa dali zohnať len v Kodani. V súčasnosti ich možno kúpiť aj v Ystade.

Často s kolegami konštatoval, že byť policajtom v tejto dobe je oveľa náročnejšie. Sedel v kancelárii s lístím prilepeným na okne a uvažoval, či je to naozaj pravda alebo sú to len výhovorky. Spoločnosť sa predsa zmenila, a preto aj trestná činnosť.

Nikto ma nikdy neobvinil z lenivosti, pomyslel si, ale možno práve tam je pes zakopaný.

Vstal, obliekol si vetrovku, zhasol a vyšiel z miestnosti. Nezodpovedané otázky ostali visieť vo vzduchu.

Viezol sa domov nočným mestom. Cesta sa leskla od dažďovej vody. Zrazu mal v hlave celkom prázdno.

Na druhý deň nepracoval. Rozospatý počul zvonenie telefónu v kuchyni. Ešte vždy uňho bývala dcéra Linda, ktorá začala pracovať v Ystade minulú jeseň, hneď po ukončení štúdia na Policajnej akadémii v Štokholme. Čoskoro sa presťahuje do vyhliadnutého podnájmu. Zdvihla. Wallander sa potešil, že môže nerušene spať ďalej. Martinsson vyzdravel deň predtým a sľúbil, že ho nebude rušiť. Nikto iný by mu nevolal, tobôž nie v nedeľu. Mobil bol Lindin verný spoločník. Wallander tomu nerozumel. Keď počul zvonenie, zakaždým sa strhol. Linda očividne nemala problém cez telefón vybaviť všetko. Vysvetlenie bolo jednoduché – generačný rozdiel.

Dvere do spálne sa otvorili. Wallander sa rozčúlil. „Prečo neklopeš?!“

„Veď vieš, že som to ja.“

„Ako by sa ti páčilo, keby som ti do izby vtrhol ja?“

„Zamykám sa. Je to pre teba.“

„Ale veď mne nikto nevoláva.“

„Tak to bude výnimka.“

„Kto to je?“

„Martinsson.“

Wallander sa posadil. Linda s nechuťou pozorovala jeho obnažené brucho, ale nepovedala nič. Bola nedeľa. Dohodli sa, že kým uňho býva, v nedeľu si nebudú nič vyčítať a budú sa k sebe správať priateľsky.

„Čo chce?“

„To mi nepovedal.“

„Dnes mám voľno.“

„Netuším, prečo volá.“

„Nemôžeš mu povedať, že tu nie som?“

„Ty si hrozný!“ povzdychla si a vrátila sa do svojej izby.

Wallander sa došuchtal do kuchyne. Vonku pršalo a mračná boli také riedke, že cez ne videl kúsky modrého neba. Znechutene sa ozval: „Dúfal som, že dnes budem mať voľno!“

„Veď aj máš,“ odvetil Martinsson.

„Čo sa stalo?“

„Nič.“

Wallanderovi začal stúpať tlak. Prečo by Martinsson volal bez príčiny? To sa mu nepodobá. „Prečo voláš? Spal som.“

„Zdá sa mi, že si namrzený.“

„Som naštvaný.“

„Možno som ti našiel dom na vidieku, blízko Löderupu.“

Wallander dlho túžil presťahovať sa z bytu na Mariagatan v centre Ystadu na vidiek a kúpiť si psa. Od smrti otca pred niekoľkými rokmi stále viac cítil potrebu zmeniť svoj život. Bol si obhliadnuť už niekoľko domov, ale zatiaľ nenatrafil na ten pravý. Keď sa mu aj zdalo, že by to mohol byť dom snov, nemohol si ho dovoliť. Jeho nízky plat a drobné úspory naň nestačili. Policajti si nemali z čoho odkladať väčšie sumy.

„Si tam?“

„Áno. Povedz mi viac.“

„Teraz nemôžem. Zjavne sa niekto v noci vlámal do Åhléns. Ale príď sem a dozvieš sa. Mám aj kľúče.“

Martinsson zložil. Linda si prišla do kuchyne po kávu. Pozrela naňho s otáznikom v očiach a naliala aj jemu. Sadli si k stolu.

„Musíš ísť do práce?“

„Nie.“

„Tak čo chcel?“

„Chcel mi ukázať nejaký dom.“

„On býva v radovej zástavbe, nie? Ty si predsa chcel bývať na vidieku.“

„Nepočúvaš ma. Chcel mi ukázať nejaký dom, nie svoj.“

„Aký je to dom?

„Neviem. Pridáš sa?“

Pokrútila hlavou. „Už mám iné plány.“

Wallander sa nepýtal na detaily. Vedel, že Linda je rovnaká ako on. Neplytvá slovami. Nevyslovená otázka si nevyžaduje odpoveď.

2

Čosi po dvanástej sa Wallander vybral na policajnú stanicu. Chcel sa odviezť autom, ale vzápätí sa ozvalo svedomie. Mal by sa viac hýbať. Linda určite stojí v okne a pozoruje ho. Keby šiel autom, musel by si vypočuť dlhú prednášku, a tak radšej vykročil.

Sme ako starí manželia, pomyslel si, alebo ako policajt v strednom veku s mladou manželkou. Najprv som bol zosobášený s jej matkou, teraz akoby som žil vo zvláštnom zväzku s vlastnou dcérou. Pri všetkej počestnosti. Ale obaja sme čoraz väčšmi podráždení. Dorazil na bezútešnú policajnú stanicu. Martinsson sedel u seba a telefonoval ohľadom zmiznutého traktora. Wallander medzitým mrkol na smernicu vedenia štátnej polície o používaní nového obranného spreja. V južnom Švédsku prebiehal pilotný projekt a podľa recenzií bola táto zbraň výborným prostriedkom na spacifikovanie agresívnych ľudí.

Wallander mal z ničoho nič pocit, že ostarel. Bol mizerný strelec a bál sa situácií, keď musel používať zbraň, ale nemohol sa im, samozrejme, vyhýbať. Pred pár rokmi dokonca v sebaobrane zabil jedného muža. Nepozdávalo sa mu, že má svoj arzenál rozšíriť o malé agresívne spreje.

Sám si pripadám starý, pomyslel si. Som pristarý aj na svoju prácu.

Martinsson tresol slúchadlom a vyskočil zo stoličky. Wallander pred sebou videl mladého muža, ktorý do policajného zboru v Ystade nastúpil približne pred pätnástimi rokmi. Martinsson sa už vtedy zmietal v pochybnostiach o výbere povolania. Párkrát vážne uvažoval, že dá výpoveď, ale napokon si to vždy rozmyslel. Aj on však už mal svoje roky. Na rozdiel od Wallandera schudol a husté hnedé vlasy mu povypadávali, ostala len plešina. Podal Wallanderovi zväzok starých kľúčov.

„Dom patrí bratrancovi mojej manželky. Nie je najmladší. Do poslednej chvíle bojoval, aby ho nepredali, ale keď sa presťahoval do domova dôchodcov, pochopil, že sa odtiaľ živý nevráti. Už dávnejšie ma požiadal, aby som sa postaral o jeho predaj. Teraz nadišiel ten správny čas a ako prvý si mi napadol ty.“

Martinsson kývol na ošúchané kreslo pre návštevy a Wallander si sadol.

„Viem, že hľadáš dom na vidieku. Jeho poloha je celkom zaujímavá,“ pokračoval Martinsson.

Wallander čakal na podrobnejšie informácie. Martinsson všetko naťahoval a komplikoval aj jednoduché veci.

„Dom sa nachádza na ulici Vretsvägen v dedinke Löderup,“ pokračoval.

„Ktorý dom to je?“

„Predáva ho Karl Eriksson.“

Wallander sa zamyslel. „Ten s kováčskou dielňou pri čerpacej stanici?“

„Áno, presne ten.“

Wallander vstal a vzal si kľúče. „Mnohokrát som tadiaľ prechádzal. No čo ak je tak blízko domu môjho otca, že by som tam nemohol bývať?“

„Odvez sa tam a uvidíš.“

„Koľko si pýta?“

„To nechal na mňa. Musím brať do úvahy, že peniaze zdedí moja žena. Stanovím trhovú cenu.“

Wallander zastal vo dverách. „Nemôžeš aspoň naznačiť, v akej cenovej kategórii sa pohybujeme? Nemá zmysel chodiť na obhliadku, ak si ho nebudem môcť dovoliť.“

„Choď tam,“ prikázal mu Martinsson. „Budeš naň mať, ak budeš chcieť.“

3

Wallander sa viezol domov. Bol nadšený a zároveň plný pochybností. Keď nasadol do auta, začalo husto liať. Ubehlo veľa času odvtedy, čo naposledy navštívil otca.

Kedy zomrel? Chvíľu mu trvalo, kým si vybavil rok úmrtia. Bolo to tak dávno. Od dovolenky v Ríme uplynulo veľa rokov.

Spomenul si, ako otca sledoval, keď sa vybrali do Ríma. Ešte vždy sa za to hanbil. Špehoval ho, pretože chcel zistiť, kam má namierené. Jeho správanie neospravedlňoval ani fakt, že otec už nebol najmladší a nevedel, koľko bije. Prečo ho nenechal venovať sa spomienkam? Nemôže tvrdiť, že by sa oňho tak veľmi bál. Živo si vybavil, ako sa vtedy cítil. Nemal ani tak strach, bol jednoducho zvedavý.

Uplynulé roky akoby ani neexistovali. Akoby otca navštívil len včera. Hrali karty, popíjali a napokon sa začali hádať o nejakej bezvýznamnej hlúposti.

Chýba mi, pomyslel si Wallander. Máme len jedného otca. Často ma privádzal do šialenstva, ale aj tak mi chýba, nech robím čokoľvek.

Odbočil na známu cestu a zazrel strechu domu, ktorý kedysi patril jeho otcovi. Minul príjazdovú cestu a vydal sa opačným smerom.

Po dvesto metroch zastal a vystúpil z auta. Prestalo pršať.

Dom Karla Erikssona obklopovala spustnutá záhrada. Bola to stará budova juhošvédskeho typu, ktorá sa kedysi skladala z dvoch častí. Jedna zmizla – možno zhorela, možno ju zbúrali. Pozemok obkolesovalo pole. Wallander v diaľke počul zvuk traktora. Zem bola pooraná a čakala na zimnú prikrývku.

Wallander otvoril vŕzgajúcu bránu a vstúpil do dvora. Štrkovú cestičku dlho nikto neupravoval. Na vysokom gaštane, ktorý mohol byť posvätným stromom majiteľov farmy, škriekali vrany. Wallander sa započúval. Aby vôbec mohol začať uvažovať o sťahovaní do nejakého domu, museli sa mu pozdávať zvuky, čo ho obklopovali. Ak sa mu nepáčilo šumenie vetra či ticho, mohol sa rovno zvrtnúť a odísť. Teraz mu však nič neprekážalo. Juhošvédska jeseň mlčky čakala na zimu.

Prešiel sa okolo domu. Za ním boli jablone, ríbezľové kríky a niekoľko starých kusov záhradného nábytku. Ako sa tak ponevieral medzi jesenným lístím, potkol sa na akomsi predmete. Pravdepodobne to bol zvyšok hrablí, a tak mu ďalej nevenoval pozornosť. Vybral sa k hlavnému vchodu. Na prvý pokus uhádol, ktorý kľúč pasuje do zámky.

V dome bolo cítiť zatuchlinu. Pach zatrpknutého starého muža. Prechádzal sa a obzeral si starý nábytok a obrazy s prísloviami. V miestnosti, ktorá bola kedysi určite obývačkou, stál starodávny televízor. Wallander vošiel do kuchyne, kde našiel odpojenú chladničku. V umývadle ležali pozostatky mŕtvej myši. Vyšiel na poschodie, kde objavil nezariadený pôjd. Pochopil, že dom by si vyžadoval poriadnu rekonštrukciu, ktorá by ho nevyšla lacno, hoci veľkú časť by mohol urobiť aj sám.

Zišiel dole, opatrne si sadol na starý gauč a vytočil číslo policajnej stanice v Ystade. Martinsson zdvihol po niekoľkých minútach. „Kde si?“ spýtal sa.

„Kedysi sa konverzácia začínala otázkou, ako sa človek má,“ začal Wallander. „Teraz tým, kde sa nachádza. Doba sa mení.“

„Pre toto mi voláš?“

„Sedím v dome.“

„Čo povieš?“

„Neviem. Pripadá mi cudzí.“

„Veď si tam prvýkrát, či nie? To je predsa prirodzené.“

„Predtým ako vôbec začnem uvažovať nad kúpou, rád by som vedel, koľko zaň pýtate. Je ti jasné, že potrebuje rozsiahlu rekonštrukciu.“

„Viem, bol som tam.“

Wallander čakal. Počul Martinssonov dych. „S dobrými priateľmi sa neobchoduje ľahko,“ prehovoril napokon. „To som už pochopil.“

„Predstav si, že som chudobný nepriateľ,“ zažartoval Wallander.

Martinsson sa zasmial. „Päťstotisíc korún – to je ako zadarmo.“

Wallander sa už predtým rozhodol, že nezaplatí viac ako päťstopäťdesiattisíc. „To je priveľa,“ odpovedal.

„No to iste! Dom s takou polohou?“

„Ale veď je na spadnutie!“

„Keď doň človek trocha zainvestuje, nadobudne hodnotu vyše milióna.“

„Zaplatím štyristosedemdesiatpäťtisíc.“

„Nie.“

„Tak na to kašlime.“

Wallander rýchlo zložil. Počítal sekundy. Martinsson zavolal po dvadsiatej štvrtej. „Môžeme sa dohodnúť na štyristo deväťdesiatich tisícoch.“

„Podávam ti ruku cez telefón,“ odpovedal Wallander. „Lepšie povedané, daj mi dvadsaťštyri hodín, musím sa poradiť s Lindou.“

„Máš čas do večera.“

„Kam sa tak ponáhľaš? Potrebujem dvadsaťštyri hodín.“

„Dobre, ale nie viac.“

Rozlúčili sa.

Wallander cítil rastúce vzrušenie. Žeby konečne kúpil dom, o ktorom tak dlho sníval? Tento sa dokonca nachádzal v blízkosti príbytku jeho otca, kde strávil toľko času.

Vybehol hore schodmi a prešiel sa po izbách. Predstavoval si, ako búra niektoré steny, naťahuje elektrické vedenie, lepí tapety a zariaďuje miestnosti. Najradšej by zavolal Linde, ale povedal si, že s tým musí počkať.

Bolo na to priskoro a navyše si ešte nebol stopercentne istý.

Zišiel na prízemie, podchvíľou zastal, započúval sa do okolitých zvukov a vykročil do ďalšej miestnosti. Na stene viseli vyblednuté fotografie niekdajších obyvateľov domu a v najväčšej izbe farebný letecký záber farmy. Steny dýchali ľuďmi, ktorí tam kedysi žili. Ale duchovia tu nie sú, pretože na nich neverím.

Vyšiel na dvor. Vonku prestalo liať, oblaky sa stiahli. Niekoľkokrát zapumpoval ručným čerpadlom na vodu, ktoré stálo uprostred záhrady. Zaškrípalo to, no napokon vytiekla voda, najprv kalná, potom priezračná. Ochutnal ju. Už teraz videl, ako ju jeho pes bude piť z misky.

Poslednýkrát sa prešiel okolo domu a vrátil sa k bráne.

Práve otváral dvere auta, keď mu čosi napadlo. Najprv nechápal, čo ho zastavilo. Na čele mu naskočili vrásky. Čosi ho hrýzlo. Niečo zbadal, niečo nesedelo. Zvrtol sa. Čosi mu utkvelo v pamäti.

Potkol sa o akýsi predmet za domom, hrable alebo koreň stromu. To ten mu nedal odísť.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

1

2

3