JEDNA TREFA STAČÍ

JEDNA TREFA STAČÍ

(ukázka)

Mladí miliardáři internetového věku

Randall Lane

a redakce časopisu Forbes

65. pole

Copyright © Randall Lane, 2014

Translation © Rani Tolimat, 2015

Copyright © 65. pole, 2015

ISBN 978‒80‒87506‒54‒7 (tištěná verze)

ISBN 978‒80‒87506‒55‒4 (ve formátu EPUB)

ISBN 978‒80‒87506‒64‒6 (ve formátu MOBI)

Obsah

KAPITOLA 1

Sean Parker, Facebook: Ten, který bourá zažité pořádky

KAPITOLA 2

Drew Houston, Dropbox: Už žádné jídlo z mikrovlnky

KAPITOLA 3

Elon Musk, Tesla Motors a SpaceX: Co si doopravdy myslí Iron Man

KAPITOLA 4

Kevin Systrom, Instagram: Bez příjmů a obchodního modelu? No a co?

KAPITOLA 5

Daniel Ek, Spotify: Jak změnit hudební průmysl

KAPITOLA 6

Aaron Levie, Box: Příští Bill Gates?

KAPITOLA 7

Jack Dorsey, Twitter a Square: Devatero řemesel

KAPITOLA 8

David Karp, Tumblr: Umělecký projekt za miliardu dolarů

KAPITOLA 9

Nick Woodman, GoPro: Adrenalinem k miliardě

KAPITOLA 10

Brian Chesky, Airbnb: Guru sdílené ekonomiky

KAPITOLA 11

Alex Karp, Palantir: Velký bratr

KAPITOLA 12

Pejman Nozad, investor: Popelka ze Silicon Valley

KAPITOLA 13

Evan Spiegel, Snapchat: Sázka za 3 miliardy

KAPITOLA 14

Palmer Luckey, Oculus VR: Virtuální realita a hmatatelné bohatství

KAPITOLA 15

Adi Tatarková, Houzz: Jak se vetřít do pánského klubu

KAPITOLA 16

Jan Koum, WhatsApp: Tvář amerického snu

Úvod

SEAN PARKER SE CHOULÍ v koutě a ve tváři má lehce nezúčastněný výraz člověka, který se ocitl na večírku a skoro nikoho tu nezná. Což je koneckonců pravda – je 4. října 2011 a nacházíme se na party pro novináře v newyorském módním klubu Monkey Bar. Přede dvěma týdny Parkerova tvář zdobila nové číslo časopisu Forbes – první od mého návratu na šéfredaktorskou židli. Nejspíš přišel čas se představit.

„Ale já dobře vím, kdo jste,“ odpovídá a několika slovy rekapituluje mou dosavadní kariéru a osobní život, postavení Forbesu na trhu a cíle, které jsem si pro časopis stanovil. A pak vede dlouhý, trochu obsedantní monolog, který by se dal shrnout do dvou slov: Díky moc.

Jeho přítomnost na obálce Forbesu nebyla žádným předčasným dárkem k Vánocům – článek uvnitř časopisu si na matematického génia, který pomohl na svět Napsteru, Facebooku i Spotify, pořádně posvítil a odhalil i spoustu jeho sporných rysů a chyb. I to však znamenalo hodně – než materiál vyšel (na internetu měl nějakých 700 tisíc zhlédnutí, papírovou verzi četly miliony lidí), měl téměř celý svět Parkera za bezcitného až podlého chlapíka, jak ho ve Fincherově filmu The Social Network ztvárnil Justin Timberlake. Dokonce i Mark Zuckerberg přiznal, že film Parkera vykreslil v nespravedlivém světle. Stala se z něj karikatura podnikatele-padoucha, na což Parker reagoval tím, že se na dva měsíce uzavřel před světem v losangeleském hotelu Peninsula a přibral tam patnáct kilo.

S bojem proti depresi i s hubnutím mu nakonec pomohla dvaadvacetiletá snoubenka. A tak jsme se s Parkerem o něco později setkali osobně. V mých očích už měl v té chvíli jinou roli – byl důležitým aktérem příběhu, který s Facebookem souvisel jen částečně, významem ho ovšem mnohonásobně přesahoval. Je to příběh o tom, jak hrstka mladých dobrodruhů digitálního věku odmítne podlehnout hospodářské krizi a změní způsob, jak fungují podniky a jak se získává bohatství.

Den po mém rozhovoru s Parkerem zemřel Steve Jobs. Ten byl představitelem minulé nové vlny, jedním z členů svaté trojice technologických podnikatelů (kromě něj do ní patřili Bill Gates a Michael Dell). O dvě generace dříve coby dvacátníci předvedli světu, jaká obrovská síla se v technologiích skrývá. Teď byl najednou Jobs po smrti, Gates se dal na dráhu filantropa na plný úvazek a Dellova stejnojmenná firma se (podobně jako Apple a Microsoft) stala pro mladou generaci spíše lenivým dinosaurem, zralým proměnit se v kořist, než hladovým lovcem.

To všechno samozřejmě není žádná novinka. Celé první půlstoletí vývoje počítačové techniky v Americe se střídala jedna podnikatelská vlna za druhou a mladí odstavovali staré konkurenty ze scény, na to jsme dávno zvyklí.

Když jsem ve Forbesu pracoval v devadesátých letech coby čerstvý absolvent univerzity poprvé, psal jsem o technologicky zdatné „generaci X“, která si podnikatelských schopností cenila více než tradičního postupu na kariérním žebříčku ve velkých firmách. Tehdy také došlo k rozvoji prvních internetových podniků a pár firem následkem toho pohádkově zbohatlo (dobrým příkladem jsou Google nebo eBay).

Jenže teď celý ten neviditelný pohyb probíhá mnohem rychleji a ve větší míře. Nová generace se nespokojí se samotnou moderní technikou, už totiž nepamatuje svět bez internetu. Její představitelům nestačí zkoumat možnosti informačních technologií – ty už stihly prorůst v podstatě do všech oborů, ať již jde o hotely, hudbu, dopravu či kdovíco. A všechny tyhle obory jsou tím pádem zralé k pořádnému využití.

A pak jsou tu peníze, které se v tom všem točí. Historie ukáže, zda se jedná o další finanční bublinu – leccos tomu nasvědčuje, jen si vezměte třeba pouhých pět let starou službu a aplikaci Uber, nepřítele tradičních taxíků. V tuto chvíli činí její finanční hodnota nějakých 17 miliard dolarů. Nelze ale popřít, že sledujeme nejvýkonnější stroj na výrobu bohatství v lidské historii. Symbolem tohoto fenoménu je nepochybně Mark Zuckerberg, jehož majetek v den třicátých narozenin čítal přibližně třicet miliard dolarů. V žádném případě ale není sám. Za posledních pět let mezi miliardáře přibyl téměř tucet Američanů, kteří by kvůli nízkému věku nemohli ani kandidovat na prezidenta, k pohádkovému bohatství si ovšem pomohli výhradně vlastním úsilím. A nikdo z nich to navíc nepovažuje za nic výjimečného – naopak jsou přesvědčeni, že si to plně zasloužili.

Mládí v poslední době oficiálně přestalo být nevýhodou, což do jisté míry převrátilo na hlavu celou historii lidské civilizace. Dosud to fungovalo jednoduše: ať byl člověk kovář nebo právník, jeho cena stoupala s věkem, jak nabýval moudrosti a zkušeností. Teď už to neplatí. Když se vám v průběhu uplynulých dvaceti let porouchal počítač, raději jste u něj viděli pětadvacetiletého než pětapadesátiletého opraváře. Před deseti let začali „dětem digitálního věku“ dávat přednost před veterány i mocní investoři, ještě nějakou dobu ale platilo nepsané pravidlo, že by mladý dravec měl mít v zádech nějakého zkušeného matadora. I tohle už zmizelo, mládež převzala vládu beze zbytku.

Když v minulém desetiletí vládli finančnímu světu manažeři nejrůznějších hedgeových fondů, mnozí se oprávněně domnívali, že tito finančníci své miliardy jen tak virtuálně vykouzlili, a ve skutečnosti za nimi žádné hodnoty nejsou (nepočítáme-li složité finanční konstrukce, které se při prvním záchvěvu zhroutí a strhnou s sebou leccos dalšího). Nová generace je na tom úplně jinak – vůči mladým miliardářům z technických oborů nikdo žádnou zášť necítí. Právě naopak, brázdí svět v pronajatých luxusních tryskáčích jako novodobí lidoví hrdinové.

Ve světě byznysu se začala prosazovat meritokracie, vláda nadaných. Najednou začalo záležet více na nápadech a technickém provedení než na konexích a prodejních dovednostech. Příběhy v této knize ukazují, že pro finanční úspěch je dnes mnohem důležitější proniknout ve školním věku do tajů hackerství než se narodit do bohaté a vážené rodiny a nacházet jména příbuzných na pamětních deskách na prestižních univerzitách. Hrdinou doby už není prodejce, nýbrž inženýr. Pravda, některé starší společenské vzorce zůstávají v platnosti, třeba sexismus (rozhodně nebylo záměrem zařadit do této publikace až na jednu výjimku samé portréty mužů, žen je však ve vedení úspěšných startupových firem stále jako šafránu).

Jak ale jistě potvrdí třeba Jan Koum, Pejman Nozad nebo Daniel Ek, pověstný „americký sen“ funguje lépe než kdykoli v historii a na původu opravdu nezáleží. Jediné konexe, které skutečně pomáhají, vznikají podle všeho v mládí a hlavně za studií – na kolejích a ve společných bytech, ve vysokoškolských klubech nebo v hospodách. V desátých letech 21. století patří k nejžádanějším společenským titulům „spoluzakladatel“. Těžko odmítat někoho, s kým sdílíte skromné začátky.

Pro mě osobně je ovšem nejdůležitějším společným jmenovatelem všech zúčastněných důsledný individualismus. Právě ten stojí za jejich úspěchy především. Po hospodářské krizi sice přišlo oživení, v celé americké historii ovšem zatím patří k nejméně výrazným, zejména co se pracovního trhu týče. Mnozí to považují za špatné znamení a budoucnost vidí černě, protagonisté našich příběhů ovšem vidí v současné situaci naopak velkou příležitost a neváhají se jí chopit. Raději udělat chybu než promarnit šanci, tvrdí. K čertu s formálním vzděláním – už generace Jobse, Gatese a Della ukázala, že úspěšný člověk může klidně seknout se školou a nic to neznamená, a v dnešní generaci to vysloveně patří k dobrému tónu. (Šéf Snapchatu Evan Spiegel opustil Stanford uprostřed přednášky měsíc před státnicemi – ze zásady.)

Neúspěch už také není nic nepřijatelného. Snad každá z hlavních postav následujících kapitol ho někdy v nějaké podobě zažila. Dokonce i investoři vnímají neúspěch jako důležitou zkušenost a ochotněji financují projekty, jejichž autoři mají už nějaké ty chyby za sebou. S krachy ostatně počítá celý dnešní investiční ekosystém – investorům zcela vyhovuje představa, že se chytí jen jeden nápad z deseti, ten pak ovšem musí veškerou konkurenci převálcovat. Jedna trefa stačí, říkává se. Největší úspěch zpravidla přichází, když se lidé nebojí pádu (což je natolik americká myšlenka, že sama o sobě slouží jako vysvětlení, proč téměř všechny úspěšné projekty internetového věku pocházejí právě z USA).

PODĚKOVÁNÍ ZASLOUŽÍ všichni novináři z Forbesu i jejich pomocníci, kteří na rozsáhlých materiálech o magnátech digitálního věku spolupracovali: George Anders, Victoria Barrettová, Jeff Bercovici, Steve Bertoni, Abram Brown, J. J. Colao, Hannah Elliottová, David Ewalt, Tomio Geron, Andy Greenberg, Ryan Mac, Parmy Olsonová a Eric Savitz. Tahle kniha je do značné míry vaším dílem. V nakladatelství Portfolio / Penguin odvedli skvělou práci Adrian Zackheim, Natalie Horbachevská a Will Weisser, kteří okamžitě pochopili, jak důležité je vydat publikaci včas, a zhostili se svého úkolu s rychlostí, kterou by jim mohla lecjaká dravá startupová firma závidět. A velký dík patří i dalších dvěma lidem z Forbesu – Lewisi D’Vorkinovi, produkčnímu řediteli, který se do časopisu vrátil před čtyřmi lety a s ním přišlo i přesvědčení, že se při líčení podnikatelského prostředí musíme soustředit na lidské příběhy, a Bruci Upbinovi, editorovi zodpovědnému za oblast moderních technologií. Právě on byl u zrodu téměř všech portrétů této knihy.

V uplynulých třech letech jsem měl díky své práci skvělou možnost sledovat, co se ve světě kapitálu děje – Forbes se stal velmi oblíbenou platformou, jejíž prostřednictvím se svět o tomto dění dozvídal. Mnohé z následujících kapitol tedy vznikly z původních článků v našem časopise, ve velké většině se jednalo o hlavní téma čísla. Samozřejmě jsme pro účely knihy aktualizovali všechna fakta tak, aby odpovídala druhé polovině roku 2014. Jednotlivé portréty jsem seřadil zhruba podle toho, v jakém pořadí se firmy a projekty dostávaly na trh. Profily vznikaly během pouhých tří let a základní podoba projektů se za tu dobu nijak výrazně nezměnila, zato čísla občas narostla opravdu výrazně.

Čímž se vracíme na začátek této předmluvy, k setkání se Seanem Parkerem. Leckdo si asi vzpomene na jeho nejslavnější větu, kterou mu do úst vložili scenáristé filmu The Social Network. Milion dolarů, to není žádná výhra. Víš, co je fakt paráda? Miliarda dolarů, říká filmový Parker Zuckerbergovi při jejich prvním setkání. Skutečný Sean Parker ovšem tvrdí, že jde o čirou hollywoodskou fikci a on nikdy nic takového neřekl. Už proto, že – jak z následujících příběhů zjistíte – ani miliarda již dnes ve světě technologických elit není žádnou výhrou. Teď už je to deset miliard.

– Randall Lane, srpen 2014

@RandallLane

Jedna trefa stačí

KAPITOLA 1

Sean Parker, Facebook: Ten, který bourá zažité pořádky

Sean Parker svým způsobem ztělesňuje vývoj internetu – od hřiště pro hackery, na němž neplatí žádná pravidla, až po dokonalý stroj na bohatství. Jako teenager spoluzakládal Napster, pirátský server, kterému se málem povedlo zlikvidovat hudební průmysl. Tím se Parker dostatečně proslavil, ačkoli mu hrozil bankrot, a dokonce i vězení. Ještě před třicítkou se stal prezidentem Facebooku, jako staršímu a zkušenějšímu mu ochotně naslouchal sám Mark Zuckerberg. V nové roli posílil svou pověst zlobivého dítěte digitálního věku a kromě toho si v ní vydělal hezkých pár miliard dolarů. Když se za ním ale v roce 2011 vydal redaktor Steven Bertoni, zjistil, že i v tomto případě platí známé pravidlo – za peníze si štěstí nekoupíte. Film Davida Finchera The Social Network vykreslil Parkera v pořádně nelichotivém světle a on se stáhl z veřejného života – dva měsíce strávil coby novodobý poustevník v losangeleském hotelu Peninsula, trochu jako Howard Hughes digitálního věku. Za tu dobu nabral patnáct kilo. Když se konečně objevil na veřejnosti, pozval Bertoniho na krátkou schůzku do svého nového sídla, které si za dvacet milionů dolarů pořídil v newyorské Greenwich Village. Ze schůzky se stala gurmánská večeře se sushi coby hlavním chodem, a když padla druhá láhev drahého saké, vzal Parker novináře do vypůjčeného gulfstreamu a společně odletěli na západní pobřeží. Tam měl Parker rozjetou celou řadu projektů, nejvíce ho zajímala služba Airtime umožňující sdílení videozáznamů. Nadělal okolo ní spoustu tajností, nakonec se mu s ní ale uspět nepodařilo. To ovšem nebyl žádný velký problém. Parker dokáže velmi dobře rozpoznávat hrozící problémy, a když se něco nepovede, nedělá z toho vědu. Mimo jiné stál i za službou Spotify, což je v podstatě legální reinkarnace Napsteru. V roce 2014 měla hodnotu přes 4 miliardy dolarů.

*

SEAN PARKER SEDÍ ZA VOLANTEM svého Audi S6 s motorem Lamborghini, světlomety prořezávají noční mlhu na sanfranciském Golden Gate Bridge. Míří na své sedmihektarové sídlo v Marin County. Jednu ruku má na volantu, druhou prochází seznam několika tisíc písní uložených v paměti audiosystému v autě.

Bývalý prezident Facebooku za sebou má typický náročný den. Během uplynulých deseti hodin absolvoval dva pohovory s potenciálními viceprezidenty své nové startupové firmy zaměřené na sdílení videozáznamů, kromě toho několik hodin odpovídal na e-mailové dotazy ohledně hudební platformy Spotify, v jejímž provozu má rovněž prsty. Na programu byla i schůzka s adeptem na místo generálního ředitele dobročinné facebookové aplikace nazvané Causes. Do toho musel objednat kapely a pozvat nejrůznější vzájemně rozhádané podnikatele na svou zásnubní party, bohužel naplánovanou na večer, kdy na severovýchod Spojených států udeřil hurikán Irene (Lenny Kravitz jeho vinou uvízl v Severní Karolíně a místo něj vystoupili Cold War Kids). Pak práci na chvíli přerušil a vyrazil na večeři s Jackem Dorseym, šéfem úhlavního facebookového rivala Twitteru a platební služby Square. Po večeři měl ještě v baru téže restaurace schůzku s dalším kandidátem na ředitele Causes, takže ke mně do hotelu dorazil až půl hodiny před půlnocí. A ještě zdaleka neměl volno.

Následujících šest hodin vyřizoval e-maily, načež si otevřel svou soukromou facebookovou stránku. Předchozího dne odpoledne obletěla svět zpráva, že Steve Jobs opouští Apple. Zhruba v šest večer reagoval Parker citátem ze Schopenhauera: „Smrti nepřátel můžeme litovat podobně jako odchodu blízkých, zejména když nám chybějí jako svědkové našich úspěchů.“ Facebookový status se okamžitě rozšířil a server Gawker, internetová sběrna nejrůznějších drbů, Parkera obvinil z tance na Jobsově hrobě. Parker poslal do redakce Gawkeru e-mail s prohlášením, že citát myslel jako poctu a že Jobs byl jeho celoživotním idolem, soupeři (iTunes vs. Spotify) se z nich stali až nedávno. Těsně před sedmou ráno se Parker konečně dostal do postele.

O čtyři hodiny později už byl zase vzhůru a celý kolotoč se roztočil nanovo.

Parkerovo tempo je zkrátka šílené a často se chová nepředvídatelně, což platí i pro jednání s investory. Však také dostal padáka už ze třech firem, které pomáhal vytvářet, hned poté, co se postavily na nohy. „Je to neřízená střela a investoři nemají neřízené věci rádi, potřebují mít všechno pod palcem,“ vysvětluje spoluzakladatel Facebooku Dustin Moskovitz. Jenže investoři zároveň milují skvělé nápady, a těch má Parker na rozdávání. Zakladatel sociální sítě LinkedIn Reid Hoffman ho popisuje jako „extratřídu mezi vizionáři“. A co se zákulisních hrátek a firemní politiky týče, rozhodně se nechová tak, jak ho vykreslil film The Social Network. „Scénář potřeboval zápornou postavu, on ale takový není,“ tvrdí bývalý šéf Facebooku pro rozvoj Chamath Palihapitiya. „Vlastně je přesným opakem toho, jak ho ten film líčí.“

Ze všeho nejvíc funguje Sean Parker jako katalyzátor dění a nápadů. Ve spojení se správnými lidmi dokázal nastartovat několik velezajímavých projektů uplynulých dvou desetiletí, které pořádně otřásly zažitými pořádky. Bylo mu pouhých devatenáct, když coby spoluzakladatel komunitního serveru Napster zasadil těžkou ránu hudebnímu průmyslu. O dva roky později jeho adresářová služba Plaxo ukázala světu potenciál digitálního šíření osobních informací, čehož Parker zanedlouho (ve čtyřiadvaceti) využil coby prezident Facebooku. I jeho zásluhou se tahle sociální síť stala dost možná nejvýznamnější internetovou společností všech dob. Pravda, ze všech tří zmíněných společností dostal nakonec padáka, i tak ovšem jeho majetek v pouhých 31 letech přesáhl dvě miliardy dolarů. A to byl Parker teprve na začátku kariéry.

V roce 2011 se znovu pustil do hudební branže a podruhé se s ní rozhodl pořádně zatřást. Přivedl na americký trh švédskou službu Spotify a vymyslel, jak ji nejlépe propojit s Facebookem. Kromě toho začal coby partner investiční společnosti Founders Fund vyhledávat nové zajímavé startupové firmy, a navíc se dal znovu dohromady se starým parťákem Shawnem Fanningem z Napsteru. Společně vytvořili videochatovou službu Airtime.

Odjakživa měl skvělý odhad na lidi a dokázal se obklopit slibnými spolupracovníky. Už jako teenager, na stáži u Marka Pincuse (dnešního šéfa společnosti Zynga), začal tak či onak spolupracovat s pozdějšími magnáty globálního internetu. Mezi ně patřil například Mark Zuckerberg, Mike Moritz, Peter Thiel, Reid Hoffman, Yuri Milner, Dustin Moskovitz, Adam D’Angelo, Daniel Ek, Ron Conway, Ram Shriram nebo Jim Breyer.

„Vidí věci, které většina lidí zaregistruje až tak za rok nebo za dva,“ všiml si Palihapitiya. A Shervin Pishevar z firmy Menlo Ventures dodává: „Parker dokáže vnímat běžně nepostřehnutelné trendy a signály. Je jako pes, na kterého zapískáte ultrazvukovou píšťalkou.“ Sám Parker proti tomu nijak neprotestuje: „Když se zamyslím, napadá mě spousta nejrůznějších souvislostí, pro většinu lidí většinou úplně nepodstatných.“ Přitahují ho velká témata s širokým záběrem, dokáže je vyhledávat celé roky. „Většina z nás se shodne na tom, že by bylo fajn se nějak zapsat do dějin a pohnout naším oborem. Důležitá otázka zní, jak na to,“ zamýšlí se mladý miliardář a popojíždí při tom na kancelářském křesle ve svém novém sídle na Manhattanu, které si nedávno koupil za dvacet milionů dolarů. „Vymyslet správný postup je kolikrát důležitější než mít přesnou představu, jak by výsledek měl vypadat.“

Parker se tedy soustředí především na otázku, jaký aktuální problém daný projekt řeší a co přináší – na rozdíl od mnoha jiných mladých podnikatelů ho tolik neláká vymýšlet originální produkty, které by pak ve výsledku chtěl málokdo. Díky tomu má za sebou sérii úspěchů, byť je Parkerovi kritici přičítají převážně štěstí. Napster přišel ve chvíli, kdy místo kompaktních disků nastupoval digitální formát MP3 a internet poprvé umožnil oddělit hudební obsah od fyzického nosiče. Facebook se stal nástrojem k vytvoření důvěryhodné identity v anonymním online světě. Spotify je pokus postavit na nohy tentýž hudební průmysl, který Napster o dekádu dříve málem zlikvidoval.

„Přemýšlí, jakým směrem se svět kolem hýbe,“ charakterizuje ho zakladatel Spotify Daniel Ek. „A když nevidí žádnou firmu, která by podle něj měla zásadnější šanci na úspěch, založí si ji sám.“

Tohle pečlivé analytické uvažování se táhne celým Parkerovým životem. Jen se ho zkuste zeptat na genezi jeho předchozí společnosti Plaxo a dočkáte se nejrůznějších teorií, jak se mezi lidmi šíří viry (skutečné, nikoliv počítačové). Než prozradí, jakou sushi restauraci má nejraději (jednou jsme se chystali na večeři v New Yorku a on jich obvolal pět, jen aby zjistil, jaký kuchař má zrovna službu), probere s vámi optimální hustotu rýže a nejlepší geometrický tvar pro řezy ryb (lichoběžník). Dostane-li otázku na nejlepší značku sluchátek, začne rozebírat, jakým způsobem zvukové vlny dopadají na membránu ušního bubínku. Jak zkrátka praví staré rčení, zeptejte se ho, kolik je hodin, a poradí vám, jak si vyrobit vlastní hodinky.

„V plánu byla hodinová debata, nakonec jsme si ovšem povídali celé tři hodiny,“ vzpomíná zakladatel sítě LinkedIn Reid Hoffman na první setkání s Parkerem v roce 2002. Podobnou zkušenost má i zakladatel Twitteru Jack Dorsey: „Na podobného člověka jen tak nenarazíte. Ohromně rád mluvím s lidmi, kteří mě inspirují k tomu, abych si kladl kritické otázky týkající se mých nápadů i mě samotného.“

Dochvilnost k Parkerovým ctnostem rozhodně nepatří, což přátelé z oboru i obchodní partneři komentují s rezignovaným úsměvem. Podle Petera Thiela mu chybí „smysl pro dramatickou přesnost“. Ek se naučil jednoduchý trik: pozve Parkera na schůzku v jedenáct dopoledne a ostatním řekne, že se akce koná v jednu odpoledne. V Silicon Valley si jeho benevolentní přístup k času získal dokonce vlastní název: Sean Standard Time, tedy „seanský čas“.

„Když necháváte lidi čekat a neplníte, co jste jim slíbili, je to špatné. Sám si to uvědomuji palčivěji, než si mnozí lidé myslí, a rozhodně to nedělám ze zlého úmyslu,“ brání se Parker. Jenže si nedokáže pomoci – když se soustředí na nějaký úkol, vše ostatní jde stranou a on se ocitá v jakémsi transu. Okolní svět mizí, Parker ztrácí pojem o čase. „Znamená to spoustu věcí zrušit a naplánovat znovu. Já se ale snažím maximálně soustředit na úkoly s nejvyšší hodnotou a chci se s nimi vypořádat, pokud možno, dokonale.“

A na dokonalost má Parker vskutku extrémní nároky. Když jsme ho měli fotografovat na titulní stranu Forbesu, přinesl si na to hned tři stojany plné ramínek s italskými obleky. Na proutěném gauči v jeho sídle ve West Village čekalo dvacet luxusních společenských košil, všechny zbrusu nové, ještě zabalené. Kávový stolek pokrývaly dlouhé řady běžných i slunečních brýlí, na křesle ležely hromady kravat a šlí, u zdi stály srovnané páry mokasín i polobotek. Fotografování mělo začít ve čtyři odpoledne. Sean přijel až v půl šesté, zato v doprovodu malé armády, v níž nechyběla poradkyně přes oblečení, kadeřnice, vizážistka, asistentka, PR pracovník, krejčí a jeho tehdejší snoubenka a dnešní manželka Alexandra Lenasová.

Během fotografování se Parker převlékal častěji než herečka na televizním galavečeru. Jednoduchá střízlivá saka měnil za okázalé třířadové obleky a ty zase za svetry a drahé džíny z nejlepších butiků. S pečlivostí, která hraničila až s posedlostí, kontroloval délku šlí a několikrát se ujišťoval, že červená barva na úzké kravatě odpovídá odstínu červené na hipsterských brýlích. Uprostřed práce vyhlásil přestávku na svačinu a v drahém obleku od Diora odběhl do kuchyně, aby si sám namíchal zálivku na salát. Zrovna se snažil shodit nějaká kila, a tak jedl jenom zeleninu. Zálivka byla příliš řídká, tak ji zahustil kysanou smetanou. Moc si ale jídla neužil, zanedlouho ho jedna ze tří asistentek odvolala zpět k práci. Fotografování probíhalo na čtyřech místech v domě a skončilo na minutu přesně ve dvě ráno, tedy v ideální hodinu podle seanovského času.

O dva dny později jsme měli na jedenáctou večer domluvenou schůzku u něj doma. Přesně o půlnoci měl z letiště Teterboro v New Jersey odstartovat soukromý Gulfstream G450 do San Franciska, kde se Parker chtěl setkat s Danielem Ekem ze Spotify. Půlnoc odbila, a Parker pořád nikde, takže jsem začal být trochu nervózní. Nikoho jiného to ale zjevně ani v nejmenším nevzrušovalo. Parker dorazil ve dvě ráno, ještě si ale musel zabalit a dát si sprchu. V půl čtvrté před domem konečně stál Cadillac Escalade naložený zavazadly a krabicemi se smaženými kuřaty z newyorské restaurace Blue Ribbon, a my se vydali přes Hudson na letiště.

Letadlo odstartovalo ve čtyři, o půlhodinu později už by to předpisy amerického Federálního úřadu pro letectví nepovolily s ohledem na možné vyčerpání pilotů. Když jsem se vzbudil, táhla se pod námi kalifornská poušť. Parker seděl naproti mně a krmil se smaženým kuřetem – vegetariánská dieta byla očividně minulostí. „Vyspal jste se dobře?“ zajímal se.

V San Francisku jsme přistáli v devět ráno, na letišti nás čekal další cadillac a odvezl nás do Marin County. Všichni se šli ještě na pár hodin vyspat, načež Parker začal ďábelským tempem pendlovat mezi San Franciskem a Silicon Valley, aby se setkal se starými spolupracovníky a nabral nové.

PARKEROVA CESTA DO Silicon Valley začala vlastně již v době, kdy ho jeho otec Bruce, bývalý šéf vědeckého týmu ve Federálním úřadu pro oceán a atmosféru, naučil programovat na Atari 800. Sean tehdy chodil do druhé třídy. Na střední škole už uměl po hackersku proniknout do systémů firem a univerzit, používal tehdy nick „dob“, údajně se mu líbil kvůli symetrické grafické podobě. Když mu bylo patnáct, přitáhly jeho hackerské aktivity pozornost FBI, což Parkerovi vyneslo trest veřejně prospěšných prací. V šestnácti vyhrál cenu na počítačovém veletrhu ve státě Virginia za vývoj webového prohlížeče a dostal nabídku na práci u CIA. Místo toho nastoupil na stáž do washingtonské startupové firmy FreeLoader, kterou vedl Mark Pincus, pak pracoval pro firmu UUNet, která jako jedna z prvních poskytovala ve Spojených státech internetové připojení. „Ve škole mě moc neviděli,“ vzpomíná. „Oficiálně jsem měl individuální studijní plán, ale ve skutečnosti jsem prostě chodil do práce.“ V maturitním ročníku si Parker vydělal 80 tisíc dolarů, což mu umožnilo přesvědčit rodiče, aby mu dovolili zrušit plány na univerzitní studia. Místo toho společně s dalším teenagerem Shawnem Fanningem, s nímž se seznámil na inzerát, spustil v roce 1999 server Napster určený ke sdílení hudebních nahrávek.

Na vysokou školu už se Parker nikdy nepřihlásil, díky Napsteru ovšem neměl o vzdělání nouzi. „Občas říkám, že to bylo lepší než univerzita – díky Napsteru jsem se dozvěděl vše potřebné o duševním vlastnictví a jeho právní ochraně. A taky o firemních financích – bylo to jako ekonomická a právnická fakulta v jednom,“ vysvětluje Parker. „Některé maily, které jsem tehdy jako totálně nezkušený a neznalý kluk napsal, pravděpodobně skončily v právnických skriptech.“ Má na mysli e-maily, v nichž přiznává, že uživatelé Napsteru hudbu skutečně kradli. Maily nakonec skončily jako důkaz u soudu, po kterém musel server ukončit činnost. V té době už ale vedení firmy Parkera vyhodilo a on žil na pobřeží v Severní Karolíně. „Tehdy jsem ještě nechápal, že když vám firma doporučí prodlouženou dovolenou, znamená to v podstatě první krok k padáku.“

Během práce v Napsteru se Parker seznámil s investorem Ronem Conwayem, který tehdy financoval jinou startupovou společnost v Santa Claře. Od té doby Conway stojí za všemi Parkerovými projekty.

První večer v San Francisku jsme s Parkerem navštívili Conwaye v jeho domě nad Richardson Bay. Pili jsme Brunello a uždibovali z talíře se sušenou šunkou. „Máme toho za sebou fakt hodně,“ prohlásil Conway, který pomáhal financovat mimo jiné i Google, PayPal, Twitter nebo FourSquare.

Napster připomínal spíše celodenní cirkus než tradiční firmu. Šlo o pozoruhodný spolek lidí, kteří svou činnost považovali spíše za podvratné sociální hnutí než za startupový podnik. „V Napsteru jsem se toho naučil spoustu, většinou šlo ale hlavně o to, jak některé věci nedělat,“ popisoval Parker a Conway si mezitím něco rychle škrabal do zápisníku. Zkušenost ho naučila, že se Parkerovi vyplatí naslouchat opravdu pozorně. „Když se Sean stal prezidentem Facebooku, zavolal mi, že by se mnou rád počítal. Jo, mohl jsem být tam, kde je dneska Peter Thiel,“ usmívá se Conway. Thiel do Facebooku investoval, což z něj udělalo miliardáře. Conway pokračuje: „Já ale odpověděl: ‚Napřed si musíš vyřešit ty problémy v Plaxu, do té doby mi dej s nějakým Facebookem pokoj.‘“ Usrkne vína a se smíchem potřese hlavou: „Tyhle vzpomínky bolí do dneška.“

Plaxo byl Parkerův první pokus o založení regulérní firmy – online služba umožňující aktualizace osobních adresářů. V porovnání s Napsterem nebo Facebookem to zní dost nudně, na druhou stranu šlo ovšem o jednu z prvních sociálních sítí vůbec. Povědomí o ní se šířilo podobnými virálními cestami, po nichž následně ke slávě kráčely LinkedIn, Zynga či Facebook. „Plaxo bylo něco jako indie kapela, o které sice moc lidí neví, ale na muzikanty má veliký vliv,“ charakterizoval ji Parker.

Když si člověk Plaxo stáhl, program poslal na každou adresu v adresáři počítače e-mail, v němž adresáta nabádal k využívání téže služby. Pokud někdo z oslovených výzvy uposlechl, celý postup se opakoval v jeho adresáři. Netrvalo dlouho a informace o službě se dostaly do milionů e-mailových schránek po celém světě. „V jistém směru jsem na Plaxo pořád nejpyšnější ze všech svých firem – vzbudila po světě nejvíc rozruchu,“ libuje si Parker. Tyhle zkušenosti o něco později změnily historii Facebooku.

O Parkerově rychlém odchodu z Plaxa se vypráví hodně historek a mnohé z nich si vzájemně odporují. Sám tvrdí, že hlavní příčinou byl Ram Shriram, bývalý člen představenstva Googlu. Firma ho najala jako jednoho z manažerů, načež Shriram zosnoval proti Parkerovi spiknutí s cílem zbavit ho místa i akcií. „Ram Shriram hrál tuhle zlou hru nejen proto, aby mě připravil o práci, ale také proto, aby mě přivedl na mizinu a zbavil vyhlídek do budoucna.“

Shriram na tohle téma odmítá hovořit, spoluzakladatelé firmy Todd Masonis a Cameron Ring ovšem vyprávějí úplně jiný příběh. Parker podle nich sehrál klíčovou roli při utváření firemní strategie a také při shánění financí, každodenní rutinní činnost spojená s provozem společnosti ho ovšem rychle znudila. Masonis tvrdí, že Parker často vůbec nechodil do práce, a když už přišel, bývalo to spíše na škodu. „Nikdo nevěděl, jestli dorazí, a když už se zjevil, bylo většinou kolem jedenácté večer. Navíc si s sebou vodil nejrůznější holky a podle mě chodil do kanceláře hlavně proto, aby se před nimi mohl předvádět jako zakladatel startupové firmy.“

Ať už k Parkerovu vyhazovu vedly jakékoli důvody, každopádně šlo o nepříjemný konec. Neústupně tvrdil, že si investoři najali soukromého detektiva, aby na něj něco našli. Došlo i na obvinění z neprofesionálního jednání a užívání drog, nic z toho se ale nepotvrdilo. „Nezvládli jsme to na sto procent, měli jsme se chovat otevřeněji a férověji,“ přiznal později Ring. „Když se na to ale dívám z dnešní perspektivy, bylo to dobré rozhodnutí jak pro nás, tak i pro Seana.“

Parker se každopádně ocitl na dlažbě, od spoluzakladatelů a blízkých přátel ho najednou dělila nepřekonatelná hradba. „Úplně jsem ztratil víru v lidstvo, měl jsem pocit, že nemůžu nikomu věřit. Byla to hrozná doba,“ prohlásil později. Přemýšlel o žalobě, uvědomil si ale, že by se právní bitva mohla vléci celé roky. Tak to nechal plavat. V té době už koneckonců objevil jinou společnost s hodně slibným potenciálem.

S FACEBOOKEM PARKERA seznámila dívka jednoho jeho kamaráda, rozhodně to tedy neproběhlo tak, jak ukazoval již několikrát zmíněný Fincherův film. V té době už byl ve světě sociálních sítí zkušeným veteránem, nejen díky Plaxu, ale také coby poradce serveru jménem Friendster. Na tohoto předchůdce Facebooku s nešťastným osudem narazil náhodou, když se ho jeden novinář zeptal, jestli má síť něco společného s Napsterem, když se ty názvy tak rýmují. Parker si uvědomoval, že vysokoškolské prostředí představuje zajímavý trh a vlastní sociální síť by se tu nejspíš uchytila, ostatně na jednotlivých univerzitách úspěšně fungovaly lokální virtuální komunity. A Facebook, který v té době již opustil své rodiště na Harvardu a vydal se do světa, se mu okamžitě zalíbil. Napsal na firemní e-mail a na jaře 2004 se v čínské restauraci na Manhattanu sešel s Zuckerbergem a Eduardem Saverinem.

O pár týdnů později narazil na Zuckerberga s jeho partou znovu, tentokrát náhodou, na ulici v Palo Altu. A zakrátko už se stěhoval do pokoje po Dustinu Moskovitzovi v domě, který si firma pronajala. „To jediné bylo ve filmu správně,“ utrousil suše Adam D’Angelo, bývalý technický ředitel Facebooku, s nímž jsem se setkal v Palo Altu v sídle jeho nové společnosti Quora.

Parkerovi bylo teprve čtyřiadvacet, ve Facebooku už ale platil za podnikatelského veterána. Hned začal svým méně zkušeným kolegům, nedávno ještě univerzitním studentům, pomáhat s budováním sítě kontaktů. Zprostředkoval také řadu schůzek s ochotnými investory, mezi něž patřil třeba Thiel, Hoffman nebo Pincus.

„Sean sehrál klíčovou úlohu v proměně Facebooku z univerzitního projektu v regulérní firmu,“ napsal do e-mailu Mark Zuckerberg. „A co bylo ještě důležitější – díky němu každý potenciální zájemce o investici do Facebooku pochopil, že kupuje nejen podíl ve společnosti, ale také vizi, jak svět více otevřít díky sdílení informací.“

D’Angelo zase chválí Parkera za to, že hned zkraje poznal, že na designu záleží stejně jako na technickém provedení. „I do Quory jsme jako prvního zaměstnance přijali právě designéra, protože jsme ve Facebooku viděli, jak je to důležité.“ Na minimalistické vizáži Facebooku se společně s Parkerem podílel i Aaron Sittig, jeho starý kamarád z Napsteru, coby hlavní architekt projektu. Sám Parker od začátku trval na tom, že proud informací na stránce má být nepřetržitý a funkce typu přidávání přátel by měly fungovat co nejjednodušeji. „Chtěli jsme, aby to celé bylo snadné jako telefonování. Aby veškerá činnost probíhala skrytě na pozadí a uživatelé o ní ani nevěděli.“ Později Parker pomohl i při vývoji mechanismu na sdílení fotografií. Byl to jeden z jeho posledních činů ve funkci prezidenta Facebooku.

V srpnu 2005 našla policie kokain v plážovém domku pronajatém na Parkerovo jméno v Severní Karolíně a předvolala podnikatele k výslechu. Nikdy nebyl zatčen ani obviněn, incident však odstartoval jeho rychlý konec ve Facebooku.

Dohoda o mlčenlivosti hlavním aktérům dodnes zakazuje hovořit o tom, proč a jak byl Parker z firmy propuštěn. Jeho tým postavil svou verzi na tvrzení, že ho nesnášela investorská společnost Accel Partners, protože přiměl jejího viceprezidenta k investici tehdy nevídané částky 100 milionů dolarů (jenže Accel od té doby investoval mimo jiné do Spotify a jeden z nejznámějších představitelů firmy Jim Breyer mi řekl, že Parker disponuje „výjimečným přehledem“). Parkera celá řada lidí podporovala a po kokainové aféře se vyostřil spor mezi zakladateli a investory. Nakonec sám Parker dospěl k rozhodnutí, že pro Facebook bude lepší, když z firmy odejde. Na podzim 2005 se přestěhoval do New Yorku a zakotvil u starého kamaráda z časů Napsteru Johna Perryho Barlowa, jinak textaře kapely Grateful Dead.

Ačkoli již nebyl na výplatní listině Facebooku, nepřestával Zuckerbergovi radit se strategií, kromě toho pomáhal přijímat vysoké manažery, kupříkladu Chamatha Palihapitiyu. Podle Sittiga nadále vypomáhal i s designem a měl velký, byť neformální vliv na vývoj systému sdílení novinových článků, videozáznamů a dalšího obsahu z internetu. Jeho největším přínosem pro Facebook však pravděpodobně zůstává vytvoření firemní struktury na základě zkušenosti z Plaxa. Díky ní má Zuckerberg celou společnost pevně a nastálo pod kontrolou.

Parkerovo schéma totiž Zuckerbergovi dalo do trvalého držení rozhodující balík akcií, který se nezmenšil ani během shánění investic. Zakladatel a šéf Facebooku tak má tolik křesel v představenstvu, že zůstane u moci, dokud si to bude přát. „Sean dost pragmaticky upravil strukturu společnosti tak, aby si Mark udržel rozhodující pravomoci. Jeho zásahy se týkaly nejen způsobu financování, ale také samotného složení představenstva a ovládacích mechanismů ve firmě,“ vysvětluje spoluzakladatatel Facebooku Dustin Moskovitz. „Měl za sebou drsnou zkušenost z Plaxa a na tyhle věci byl hodně citlivý.“

A právě proto se Parkera tolik dotklo, jak ho vypodobnil film The Social Network. V podání Justina Timberlaka působí jako krutý a domýšlivý oportunista, který z firmy vyštípe Eduarda Saverina a obere ho i o akcie. Přesně totéž se ovšem ve skutečném životě stalo samotnému Parkerovi v Plaxu. „Je mi jedno, že ze mě udělali dekadentního opilce, na tom z morálního hlediska nevidím nic zlého,“ tvrdí Parker, byť hned dodává, že ani facebookové večírky nebyly tak divoké jako ve filmu. „Hodně mě ale štve, když vypadám jako žoldák bez jakéhokoli ponětí o etice. To mě rozhodně netěší.“

Film měl premiéru v září 2010, líbil se kritice i divákům. Zato Parkera zdrtil. „V té době jsem na tom byl opravdu hodně špatně – ta moje filmová podoba byla tak mimo realitu, že jsem se s tím psychicky vůbec nemohl vyrovnat. Byl jsem úplně vedle. Navíc jsem se těsně předtím po čtyřech letech rozešel s přítelkyní a do toho mi zrovna operovali koleno, takže jsem nemohl ani chodit.“ Už před veřejnou premiérou se tak na dva měsíce zavřel do hotelu Peninsula v Los Angeles a nabral patnáct kilo. Kromě toho měl pracovní povinnosti v investiční společnosti Founders Fund, ve Spotify a v novém stastupu jménem Airtime.

Bylo toho zkrátka moc. Rozhodl se na čas vypustit Airtime, doléčil koleno a pak ho kamarád seznámil s dvaadvacetiletou písničkářkou Lenas. Tehdy ještě netušil, že poprvé vidí svou budoucí manželku.

PŘESE VŠECHNO, CO V ŽIVOTĚ dokázal, srdcem zůstává Parker podle vlastních slov hlavně hackerem. Motivací pro něj nejsou ani tak peníze (byť uvedení Facebooku na burzu jeho čistý majetek v polovině roku 2014 navýšilo na nějaké 3 miliardy dolarů), jako spíš chuť podrývat autority a bořit zažité pořádky. Nikdy proto nepřestal myslet na Napster. Od soudního procesu, který firmu zničil, uběhlo celých osm let, přesto Parker celou tu dobu hledal společnost, která by započaté dílo Napsteru dokončila a umožnila sdílení hudby, tentokrát ovšem tak, aby z toho něco měli i samotní muzikanti. A mělo by to být jednoduché, třeba jako sdílení fotografií na Facebooku.

Přede dvěma lety ho kamarád upozornil na švédský server jménem Spotify, který nabízel neomezený výběr hudby z internetových úložišť, ovšem zcela legálně. Parker na nic nečekal, dokonce službu ani nevyzkoušel a okamžitě napsal e-mail zakladateli společnosti Danielu Ekovi. Vylíčil mu vlastní představu o ideální hudební platformě a doufal, že Spotify tyhle parametry aspoň částečně splní.

Ek býval velkým fanouškem Napsteru a Parkerův zájem na něj udělal opravdu dojem: „Tenhle člověk strávil přemýšlením o tomhle tématu mnohem delší dobu než já.“ Vyměnili si pár mailů, Parker si službu pořádně vyzkoušel a chytla ho za srdce natolik, že se do ní rozhodl investovat. Jenže Ek už měl k dispozici finance hongkongského miliardáře Li Kcha-šinga a víc nepotřeboval, takže Parker musel hledat jiný způsob, jak vedení firmy přesvědčit. Nakonec představil společnost Marku Zuckerbergovi (okamžitě vznikl plán na využití služby na Facebooku) a pomohl otevřít Spotify dveře do mamutích společností Warner Brothers a Universal, což přineslo kýžený úspěch a Parker mohl do rozvoje firmy investovat zhruba 30 milionů dolarů.

V roce 2012 kromě toho vložil spoustu času i úsilí do další internetové služby Airtime, což je komunitní server, na kterém uživatelé sdílejí a komentují videozáznamy. Kvůli tomu se dal dohromady s dávným partnerem z Napsteru Fanningem. Parker odmítal činnost služby podrobně popisovat předem, řekl jen, že umožní komunikaci a sdílení multimediálních souborů v reálném čase, což mnohé webové servery neumějí. „Snažím se odstranit samotu,“ komentoval to. Služba nabízí i náhodný videochat, podobný úspěšnému voyeurskému produktu s názvem Chatroulette (ten už ale neexistuje). Služba Airtime se tak podobně jako jiné Parkerovy projekty zaměřila hlavně na sdílení informací a objevování nového. (Bohužel neměla podobně jako Chatroulette úspěch a dnes už nefunguje.)

Kvůli těmto projektům se Parker pořád ne a ne zastavit. Každý měsíc absolvuje kolečko mezi New Yorkem (tam bydlí), Los Angeles (kde se setkává s hudebními manažery), San Franciskem (tam sídlí Founders Fund), Stockholmem a Londýnem (odtud se řídí Spotify). Trochu zpomalil až po narození dcery Emily v roce 2013. Když jsme se viděli naposled, ptal jsem se, kde vlastně platí daně. „Skvělá otázka,“ odpověděl. „Vždyť já to vlastně ani nevím.“

Tentokrát jsme se setkali v Parkerově newyorském sídle. Sešli jsme se v jedenáct večer a zůstali vzhůru hodně dlouho. Následujícího dne měl Parker odletět do Stockholmu a pomoci vývojářům s přípravou Spotify coby facebookové aplikace. „Musel jsem se ještě stavit v posilovně, hodinu jsem vyřizoval e-maily a teď si musím sbalit na dva týdny v Evropě,“ oznámil mi a zkontroloval čas na jednom ze dvou počítačů, které má na pracovním stole. Byly tři ráno. „Po pravdě vůbec netuším, jestli jsme tu teď mluvili dvě hodiny nebo jen dvacet minut.“