Etta and Otto and Russel and James

Copyright © Emma Hooper Ltd., 2015

Translation © Vanda Senko, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-769-9

ISBN mobi 978-80-7462-781-1

.

Pro C a T

stále a neustále,

vždy a navždy.

1

Otto,

začínal dopis napsaný modrým inkoustem,

odešla jsem. Nikdy jsem neviděla tu velkou vodu, tak jdu k ní. Nedělej si starosti, nechala jsem ti doma auto. Můžu jít pěšky. Snad se nezapomenu vrátit.

Tvoje (vždycky),

Etta.

Pod dopisem nechala hromádku kartiček s recepty. Všechna jídla, co vždycky vařila. Také napsaná modrým inkoustem. Aby věděl, co jíst a jak si to uvařit, když ona bude pryč. Otto se posadil ke stolu a poskládal kartičky tak, aby se vzájemně nepřekrývaly. Sloupce a řádky. Napadlo ho, že by si mohl obléct kabát, nazout boty a jít ji hledat. Třeba by se mohl poptat sousedů, jestli neviděli, jakým směrem se vydala, ale neudělal to. Zůstal sedět u stolu s dopisem a lístečky. Ruce se mu chvěly. Položil si jednu na druhou, aby je uklidnil.

Po chvíli vstal a přešel ke glóbusu. Světlo žárovky umístěné uvnitř prosvěcovalo čáry poledníků a rovnoběžek. Rozsvítil glóbus a zhasl světlo na stropě. Pak položil glóbus na opačnou stranu stolu, než kde ležel dopis a recepty, a přejel po trase bříškem prstu. Halifax. Jestli se Etta vydala na východ, bude muset ujít tři tisíce dvě stě třicet dva kilometrů. Jestli na západ do Vancouveru, tak tisíc dvě stě jedna kilometrů. Otto věděl, že půjde na východ. Cítil, jak se mu tím směrem napíná kůže na prsou. Všiml si, že v předsíni chybí jeho puška. Slunce vyjde nejdřív za hodinu.

***

V dětství měl Otto čtrnáct sourozenců. S ním jich bylo patnáct. Bylo to v dobách, kdy přišla chřipka a neodcházela, půda byla ještě sušší než obvykle, všechny banky dělaly kotrmelce a manželky sedláků přicházely o víc dětí, než kolik jim zůstávalo. A tak se rodiny pokoušely stále znovu a znovu. Na každých pět těhotenství tři novorozenci, na každé tři novorozence jedno dítě. Většina manželek sedláků byla těhotná téměř neustále. Silueta nádherné ženy byla tehdy silueta zaoblená nadějí a očekáváním. Ottova matka nebyla výjimkou. Byla nádherná. Neustále zaoblená.

Přesto se ostatní sedláci a jejich ženy měli před ní na pozoru. Byla prokletá, nebo možná požehnaná. Nadpřirozená, říkali si mezi sebou, když se potkali u poštovních schránek. Protože Ottova matka Grace nepřišla ani o jedno dítě. Ani o jediné. Každé zdravé těhotenství přineslo červenolící novorozeně a z každého novorozeněte vyrostlo ušaté děcko, sešikované v řadě ostatních sourozenců v došeda sepraných a ještě sepranějších nočních košilích, z nichž někteří drželi v náručí miminka a ostatní se drželi za ruce a všichni se tiskli ke dveřím rodičovské ložnice a napjatě poslouchali sténání, které se z ní ozývalo.

Naopak Etta měla jen jedinou sestru. Almu s vlasy černými jako uhel. Žily ve městě.

Zahrajme si na jeptišky, navrhla jednou Etta po škole, ale před večeří.

Proč na jeptišky? zeptala se Alma. Zaplétala právě Ettě vlasy. Ty měly jen neurčitou, nahnědlou barvu kravince.

Etta si představila jeptišky, které občas se sestrou vídaly na kraji města, jak podobné svatým přízrakům cupitají mezi obchody a kostelem. Někdy je potkávaly i u nemocnice. Vždycky byly bez jediné poskvrny, celé v černé a bílé. Sklopila oči ke svým červeným botkám. S modrými přezkami. Nezapnutými. Protože jsou nádherné, odpověděla.

Ne, Etto, odporovala Alma. Jeptišky nemají být nádherné. Ani zažívat dobrodružství. Na jeptišky každý zapomene.

Já ne, Etta na to.

A tak jako tak, pokračovala Alma, já se nejspíš vdám. A ty možná taky.

Já ne, odpověděla Etta.

Možná že ne, řekla Alma. Sehnula se a zapjala sestře boty. A co dobrodružství? zeptala se jí.

Dobrodružství zažiješ před tím, než se staneš jeptiškou.

A pak musíš přestat? zeptala se Alma.

A pak musíš přestat.

2

První pole, které Etta toho rána přešla, bylo jejich. Její a Ottovo. Kdyby byla rosa, v tu dobu by ještě ležela na stoncích pšenice. Ale na nohou jí zůstával jenom prach. Teplý, suchý prach. Přejít pole byla hračka. Nohy si ani nestačily zvyknout na vysoké boty, co si ráno obula. Měla za sebou už dva kilometry. A pak následovalo pole Russella Palmera.

Etta nechtěla, aby Otto viděl, jak odchází. Proto odešla z domu tak časně a potichu. Ale na Russellovi jí nezáleželo. Věděla, že i kdyby chtěl, nestačil by jí.

Jeho pozemek byl o pět set akrů větší než jejich a i dům měl větší, přestože žil sám, přestože doma skoro nepobýval. Toho rána postával uprostřed nedozrálého obilí na půl cesty mezi svým domem a koncem pole. Stál a díval se. Trvalo patnáct minut, než k němu Etta došla.

Dobré ráno na pozorování, Russelle?

Normální. Ještě nic.

Nic?

Nic, co by stálo za pozorování.

Russell vyhlížel vysokou. Na práci na poli byl už moc starý, měl na ni najaté dělníky, a tak vyhlížel jeleny a srnky – začínal těsně před úsvitem a asi tak hodinu po něm končil a pak znovu večer hodinu před soumrakem, dokud slunce úplně nezapadlo. Někdy nějakého jelena spatřil. Většinou ne.

Hm, teda až na tebe, hádám. Možná jsi je vyděsila.

Možná. Je mi to líto.

Russell se během rozhovoru rozhlížel po okolí, chvíli se díval na Ettu, pak kolem ní, nad ni, potom zase na chvíli sklouzl jeho pohled na ni a tak pořád dokola. Najednou ale jeho oči těkat přestaly. Zahleděl se jenom na ni.

Je ti to líto?

S tím jelenem, Russelle. Myslím jenom s tím jelenem.

Jseš si jistá?

Jsem si jistá.

Aha. Dobrá.

Tak já zase půjdu, Russelle, a hodně štěstí s tou vysokou.

Fajn. Pěkně se projdi. A pozdravuj Ottu. A taky každýho jelena, kdybys cestou nějakýho uviděla.

Jistě. Pěkný den, Russelle.

Tobě taky, Etto.

Vzal ji za starou, žilnatou ruku, zvedl ji k ústům a políbil. Na vteřinu, jednu, dvě, ji přitiskl ke rtům. Kdybys mě potřebovala, budu tady, řekl.

Já vím, odpověděla Etta.

Tak jo. Nashle teda.

Nezeptal se, kam jde, ani proč tam jde. Otočil se a zahleděl se směrem, kde se mohl objevit jelen. A Etta pokračovala dál. Na východ. V tašce, v kapsách a rukou měla:

Čtvery kalhotky.

Jeden teplý svetr.

Nějaké peníze.

Pár listů papíru, vesměs nepopsaného, ale na jedné stránce byly napsané adresy a na jiné jména.

Čtyři páry ponožek.

Známky.

Sušenky.

Bochníček chleba.

Šest jablek.

Deset mrkví.

Pár kousků čokolády.

Vodu.

Mapu v igelitovém obalu.

Ottovu pušku s náboji.

Jednu malou rybí lebku.

***

Šestiletý Otto právě kontroloval plot kolem výběhu slepic, jestli v něm nejsou díry, kterými by se dovnitř mohly protáhnout lišky. Liška proleze jakoukoli dírou větší než jeho sevřená pěst, dokonce i pod zemí, dokonce i dost vysoko v plotě. Když natrefil na nějakou díru, jemně na ni zatlačil pěstí. Předstíral, že je liška. Slepice se vždycky rozutekly. Tedy když s ním nebyl Wiley, který měl za úkol házet jim zrní. Tentokrát s ním ale Wiley nebyl, takže se slepice Ottovy pěsti bály. Jsem liška. Otto vystrčil palec ze sevřené pěsti a pohyboval s ním, jako by to byla ústa. Jsem liška, pusťte mě dovnitř. Zatlačil na plot sice zlehka, ale stejnou silou, jako by to udělala liška. Liščí čumák. Mám hlad, sežeru vás. Otto měl hlad. Měl ho skoro neustále. Někdy snědl trochu zrní pro slepice. Dobře se žvýkalo. Ale jenom pokud s ním nebyl Wiley.

Zkontroloval už tři a půl stran plotu, když za ním přišla třiapůlletá Winnie v kombinéze bez košilky. Otto jí košilku ráno sice oblékl, ale bylo horko, a tak si ji sundala. Večeře, řekla. Stála dost blízko, aby ji slyšel, ale zase ne úplně blízko. Slepice ji děsily. Otto, řekla, večeře. A pak šla hledat Guse, aby mu pověděla totéž. Tohle byla zase její práce.

V Ottově rodině měly všechny děti kromě jména i číslo, aby bylo jednodušší mít o nich přehled. Marie – 1, Clara – 2, Amos – 3, Harriet – 4, Walter – 5, Wiley – 6, Otto – 7 a tak dále.

Marie – 1 byla nejstarší. To číslování byl její nápad.

1?

Ano.

2?

Ano.

3?

Tady.

4?

Ano, tady.

5?

Ano, ano. Tady. Tady.

6?

Zde.

7?

Ano, prosím.

8?

Přítomen.

9?

Tady.

Všichni byli vždycky přítomni. Nikdo nikdy nevynechal oběd ani večeři.

Tak, prohlásila Ottova matka, jsme komplet. Máte všichni čisté ruce?

Otto usilovně přikyvoval. Měl čisté ruce. Umíral hlady. A všichni ostatní také přikyvovali. Winnie měla špinavé ruce a oni to věděli, ale kývali všichni včetně Winnie.

Tak dobře, řekla jejich matka s naběračkou opřenou o zakulacené břicho, polévka!

Všichni spěchali ke stolu. Každý ke své židli. Jenomže ten den u stolu Ottova židle nebyla. Tedy byla tam, ale seděl na ní někdo jiný. Chlapec. A nebyl to jeho bratr. Otto se na něj podíval, pak se natáhl a vzal si ze stolu lžíci.

Ta je moje, řekl.

Dobře, odpověděl chlapec.

Otto popadl i vidličku. Ta je taky moje. A tohle taky, vyhrkl a vzal ze stolu i stále ještě prázdnou misku.

Dobře, řekl chlapec.

Pak už nic jiného neřekl a ani Otto nevěděl, co jiného by mohl říct či udělat. Stál za svou židlí, snažil se neupustit všechny věci, co držel v rukou, a snažil se neplakat. Pravidla znal. Neobtěžujte rodiče s dětskými potížemi, pokud se neobjeví krev nebo nejde o nějaké zvíře. Ottova matka obcházela stůl s hrncem a naběračkou, dítě po dítěti, takže Otto, který v rukou stále svíral svoje věci a tichounce plakal, musel čekat, dokud nepřijdou na řadu oni. Ten druhý chlapec jen upřeně zíral před sebe.

Ottova matka nalila do každé dětské misky přesně jednu naběračku polévky. Pro každého jednu naběračku, přesně, dokud… se nezarazila a:

Myslím, že ty nejsi Otto.

Já si to taky myslím.

Já jsem Otto. Tady.

A kdo je tedy on?

Nevím.

Jsem od vedle. Umírám hlady. Jsem Russell.

Ale Palmerovi přece děti nemají.

Mají synovce. Jednoho synovce. Mě.

Ottova matka na chvíli zaváhala a pak řekla, Claro 2, přines prosím z kredence ještě jednu misku.

***

Donedávna žili Russellovi rodiče ve městě, v Saskatoonu, a donedávna tam s nimi žil i Russell. Ale před pěti týdny banky oznámily, černé na bílém, pro ty, co si toho snad ještě nevšimli, že všechno absolutně zkrachovalo, a před třemi týdny Russellův otec, kterému patřil obchod v samém středu města, obchod se vším, s hasáky, s citronovými bonbóny i štůčky látek, zbledl jako stěna, pak se mu zatočila hlava, pak si musel sednout a pak si musel lehnout. A pak se dlouho potil a potil. A Russell s námahou vynášel z kuchyně v největším džbánu, co doma měli, spoustu studené vody do ložnice, kde jeho otec ležel, zprvu sám, pak brzy i s doktorem stojícím u postele a nedlouho poté i s knězem, a Russellova matka pro všechny vařila a řešila všechny ty zatracené papíry, dokud před dvěma týdny, zatímco Russell nesl právě z kuchyně dvanáctý džbán, který byl tak ledový, že ho téměř pálil do břicha a do hrudníku, to jeho otec nevzdal a nezemřel. Jeho matka vzdychla a oblékla si černé šaty, ty s tvrdým krajkovým límečkem, a pak zavřela navždy krám a odešla pracovat jako písařka do Reginy.

Russell jel kus cesty vlakem s ní. Nikdy předtím ve vlaku necestoval. Za oknem se neuvěřitelně rychle míhaly vyhublé krávy. Russell by se strašně rád vyklonil ven a otevřel oči dokořán větru, aby mu je vysušil už navždycky. Ale okna nešla otevřít. A tak místo toho jen přejížděl bříškem prstu po matčině límečku, hladil zakroucené krajkové cestičky a nechal oči, aby byly mokré. Téměř přesně na půl cesty mezi Saskatoonem a Reginou vlak zastavil a Russell vystoupil. Jeho matka ne. Na statku se ti bude líbit, řekla. Statky jsou lepší.

Dobře, odpověděl Russell.

Jsou lepší, řekla.

Dobře, řekl Russell.

Uvidíme se brzy, však víš, řekla.

Ano, odpověděl Russell. Dobře.

Russellův strýc a teta čekali na nástupišti. Z jedné strany přepravky na mléko vyrobili malou cedulku. VÍTEJ DOMA, RUSSELLE! I když se snažili, vlastní děti neměli.

Toho roku, roku, kdy měla Etta šest let, nepršelo. Ani jedinkrát. To bylo divné, to bylo špatné, ale ještě horší bylo, že ani nesněžilo. V lednu si mohla vyjít vysokou trávou za město a všechno vypadalo jako v létě, nebyl mráz ani sněhový poprašek, ale když se člověk trávy dotkl, nebo když se na ní pokusil přistát pták, stébla se zlomila, protože byla namrzlá a křehká. Alma brávala Ettu na procházky k potoku, tedy tam, kde byl potok, když tam ještě býval. Pozorovaly rybí kostry rozeseté po vyschlém korytu potoka. Byly to ty nejbělejší věci na světě. Když v kosti brouk nebo červ vyhloubil dírku, braly si je domů a vyráběly si z nich náhrdelníky. Lebky samozřejmě otvory měly vždycky, ale z nich Ettina sestra šperky nevyráběla ráda.

Kdyby se dotkly tvé kůže, mohly by ožít, říkala. A začít mluvit. Nech je být.

Tak dobře, odpověděla Etta. Ale když se Alma nedívala, zastrčila si menší lebky do rukavic, na hřbet ruky, aby mohla dál ohýbat prsty.

Máš studené uši? zeptala se Alma.

Trošku, odpověděla Etta, přestože uši neměla studené ani trochu. Rukavice si přitiskla k uším ne kvůli zimě, ale aby zjistila, jestli je, tedy ty lebky, může slyšet. Aby zjistila, jestli dotyk s kůží na prstech stačí, aby se probudily, aby promluvily. Ten den foukal ostrý vítr, ale když si Etta ve vlněné rukavici silně přitiskla rybí kosti ke kůži na hřbetě ruky, něco se tam ozývalo. Šepoty.

Jakou řečí mluví ryby?

Alma ometala prach z nádherného, takřka průhledného žebra a ani nevzhlédla. Nejspíš francouzsky, odpověděla. Jako babička.

Etta si přitiskla rukavice k uším a zašeptala: Mám se stát jeptiškou?

Vítr zadul a z jejích rukavic se ozvalo: Non, non, non.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1

2