NICHOLAS EAMES

KRÁLOVÉ WYLDU

BRNO 2019

Ukázka z elektronické knihy

Kings of the Wyld

Copyright © 2017 by Nicholas Eames

This edition published by arrangement

with Orbit, New York, USA

All rights reserved

Cover illustration © Richard Anderson

Map by Tim Paul Illustration

Translation © Michaela Šprtová, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-871-0 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-872-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-873-4 (Formát MobiPocket)

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

Duch u cesty

KAPITOLA DRUHÁ

Rose

KAPITOLA TŘETÍ

Dobrý chlap

KAPITOLA ČTVRTÁ

Hurá na cestu

KAPITOLA PÁTÁ

Kamení, ponožky a sendviče

KAPITOLA ŠESTÁ

Průvod příšer

KAPITOLA SEDMÁ

Koupání se žraloky

KAPITOLA OSMÁ

Vellichor

KAPITOLA DEVÁTÁ

Heathenův dotek

KAPITOLA DESÁTÁ

V říši za zrcadlem

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Král paroháč

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Dvorská rada

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Kníže z Endlandu

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Rozloučení s králem

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Snídaně se zloději

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Hadi a lvi

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Pětidvoří

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Vše, co se třpytí

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Gorgonini hosté

KAPITOLA DVACÁTÁ

Duše v kameni

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Bouřlivý dům

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Maxithon

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Zrozen k zabíjení

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Noční let

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Poklady různého užití

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Umrlec v místnosti

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Odměna

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Larkspur

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Let

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Temná hvězda

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Procházka Wyldem

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Bubny, drogy a sny

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Masožrout

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Naděje v plamenech

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Rada kanibalů

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Bloudění

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Sběrač

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Tamarat

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Duch pod kůží

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Skořicový dým

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

Venku z lesa

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

Bardi a rozbité misky

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

Mrazivá cesta

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Hrob v oblacích

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

Snílkova píseň

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

Vysvobození

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

Nové ruce, staří přátelé

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

Bludiště z ohně a kamení

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Nesmrtelnost

KAPITOLA PADESÁTÁ

Bitva skupin

KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

Syn Podzimu

KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

Trocha pitomého štěstí

KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

Ještě jednou, naposledy

EPILOG

Domov

PODĚKOVÁNÍ

Mámě, která vždycky věřila.

Rose, která vždycky věděla.

A tátovi, který se nikdy nedozví, jak moc.

KAPITOLA DRUHÁ

Rose

Jakmile se Gabriel vzpamatoval, šli dovnitř. Ginny se k nim od kamen otočila. Zaťala zuby. Griff k nim přiběhl, poskakoval a vrtěl přitom svým mohutným ocasem. Claye očichal jen zběžně a pustil se do čenichání kolem Gabeovy nohy. Jako by to byl počuraný kmen stromu. Což nebylo daleko od pravdy.

Clayův starý přítel se rozhodně nacházel v zoufalém stavu. Jeho vlasy a vousy byly jedním zacuchaným chuchvalcem a oblečení připomínalo spíš obyčejné špinavé hadry. Boty měl děravé — ze zničených kožených špiček mu lezly prsty, jako buclatí červi. Ruce neudržel chvíli v klidu. Neustále si je mnul nebo jimi nevědomky žmoulal lem své tuniky. Nejhorší však byly jeho oči. Obličej ztrhaný, oči hluboko zapadlé, strnulé a utrápené. Jako by všude, kam se podíval, viděl něco, co by raději vidět nechtěl.

„Griffe! Lehni!“ přikázal Clay psovi. Ten se, jakmile uslyšel své jméno, napřímil. Měl černou srst, vodnaté oči a z tlamy mu visel růžový jazyk. Nebylo to zrovna ušlechtilé zvíře — nebyl dobrý k ničemu jinému než k vylizování talířů. Nedokázal nahánět ovce ani vyplašit tetřeva z úkrytu. A pokud by se k nim někdo pokusil vloupat, nejspíš by ho nevystrašil, ale donesl by mu papuče. Nicméně při pouhém pohledu na něj se Clay musel smát (tak zatraceně roztomilý byl) a to bylo nadevše.

„Gabrieli,“ dostala ze sebe konečně Ginny. Zůstala však stát na místě. Neusmála se, nepřišla ho obejmout. Gabriel ji nikdy moc nezajímal. Clay ji podezříval, že ho viní ze všech špatností, které kdy Clay prováděl (hazard, rvačky, nadměrné pití) a od kterých se ho posledních deset let snažila držet dál, a ze všech ostatních zlozvyků (žvýkání s otevřenou pusou, nemytí rukou, občasné škrcení lidí), jež se ho stále snažila odnaučit.

Počítalo se k tomu i několik návštěv v dobách, kdy Gabea opustila žena. Pokaždé když se objevil, měl nějaký úžasný plán, jak dát dohromady jejich starou skupinu a vyrazit za slávou, bohatstvím a unáhleným dobrodružstvím. Kousek na jih se nacházelo město, které bylo třeba zachránit před zuřivým ničivým drakem, v Kvílivém lese bylo nutné rozehnat vlčí doupě nebo v zapadlém koutě říše posbírat nějaké stařence prádlo — a mohla jí pomoci jedině Sága.

K tomu, aby Clay Gabriela odmítl, nepotřeboval za patami Ginny. Viděl, že Gabe touží po něčem, co už se nedá vrátit. Byl jako stařec upínající se na vzpomínky na své krásné mládí. A přesně tak to bylo. Jenže Clay věděl, jak to v životě chodí. Život se nežije v kruhu, který se pořád opakuje. Život je jako oblouk. Jeho běh je stejně nezadržitelný jako východ a západ slunce. A stejně jako v případě slunce i v životě po nejjasnější chvíli na vrcholu následuje pád.

Clay zamrkal. Ztratil se ve vlastních myšlenkách. Občas se mu to stávalo. V takových chvílích si přál, aby své úvahy dokázal lépe formulovat. Byl by pak za chytráka.

Místo toho tam jen hloupě stál a ticho mezi Ginny a Gabrielem se nepříjemně protahovalo.

„Vypadáš hladově,“ pronesla nakonec.

Gabriel kývl a nervózně si promnul ruce.

Ginny si povzdechla a pak se tato milá, příjemná, úžasná žena donutila usmát, popadla lžíci, kterou původně míchala obsah hrnce, a houkla na ně přes rameno: „Tak se posaďte. Nakrmím vás. Uvařila jsem Clayovo oblíbený jídlo — králičí guláš s houbama.“

Gabriel zmateně zamrkal. „Clay houby nesnáší.“

Clay viděl, jak Ginny ztuhla. „Bejvávalo,“ prohlásil hlasitě. Dřív než se jeho žena — jeho výbušná, neskutečně děsivá žena s prořízlou pusou — mohla otočit a rozbít mu tou dřevěnou lžicí hlavu. „Ginny s nima dělá něco… díky čemu… jsou chutnější.“ Ne tak zatraceně odporný bylo první, co ho napadlo. „Jsou fakt dobrý,“ dodal. „Co to s nima děláš, zlato?“

„Podusím je,“ řekla nejvýhrůžnějším tónem, jakého je žena schopna.

Na Gabeově tváři se objevil výraz připomínající úsměv.

Vždycky si užíval, když mě někdo dusil, uvědomil si Clay. Usadil se na židli a Gabriel udělal to stejné. Griff se odvalil na svou rohožku, párkrát si olízl kulky a usnul. Clay mu záviděl. „Je Tally doma?“ zeptal se.

„Je venku,“ odvětila Ginny. „Někde.“

Clay doufal, že je někde poblíž. V okolních lesích se potulovali kojoti. V kopcích zase vlci. Sakra, Ryk Yarsson přece u Tasselovy farmy viděl kentaura! Nebo losa. Obojí může malou holku zabít. „Měla by se vracet před setměním,“ řekl.

Jeho žena se ušklíbla. „To i ty, Clayi Coopere. Vzal sis pár hodin navíc na hradbách, nebo z tebe cítím Královy chcanky?“ Pivu ze zdejší hospody říkala Královy chcanky. Bylo to poměrně trefné pojmenování. Když ho od ní Clay slyšel poprvé, smál se mu. Teď mu však až tak vtipné nepřipadalo.

Clayovi sice zábavné nepřišlo, ale Gabrielovi očividně náladu zlepšilo. Culil se jako chlapec, jehož bratr dostal vynadáno za lumpárnu, kterou neprovedl.

„Je dole u bažin,“ řekla Ginny a z kredence vyndala dvě keramické misky. „Buď rád, že nosí domů jen žáby. Brzy si začne vodit kluky. A pak se teprve budeš mít čeho bát.“

„Bát se bude někdo jinej, ne já,“ zamumlal Clay.

I na to se Ginny ušklíbla. Clay přemýšlel, jestli se má zeptat, proč před ním už nestojí miska vroucího guláše. Jeho vůně v něm vyprovokovala hladové zakručení žaludku. I když v něm byly houby.

Ginny z kolíku u dveří sundala svůj plášť. „Půjdu se podívat, jestli je Tally v pořádku,“ oznámila. „Možná bude s těma žábama potřebovat pomoct.“ Vrátila se a dala Clayovi pusu na temeno hlavy. Uhladila mu vlasy. „Bavte se, chlapci.“

V otevřených dveřích se zarazila a znovu se k nim otočila. Nejdřív se podívala na Gabriela, který se už vrhl na svou misku — jako by to bylo po dlouhé době první jídlo, které jedl. A pak se podívala na Claye. Clay si až za několik dní (po jednom těžkém rozhodnutí a po mnoha mílích) uvědomil, co v tu chvíli viděl v jejích očích. Něco jako zamyšlený a odevzdaný zármutek, jako kdyby už věděla — jeho milující, nádherná a pozoruhodně bystrá žena —, co se chystá a co je nevyhnutelné. Nevyhnutelné jako střídání ročních období nebo skutečnost, že řeky ústí do moří.

Dovnitř zavál chladný vítr. Ginny se zachvěla i přes plášť. A pak odešla.

„Jde o Rose.“

Dojedli a odsunuli misky stranou. Clay věděl, že by je měl namočit ve dřezu, aby je později nebylo tak těžké umýt. Náhle však cítil, že by od stolu vstávat neměl. Gabriel za ním přišel v noci, z velké dálky, jen aby mu něco řekl. Bude nejlepší nechat ho mluvit.

„O tvoji dceru?“ ujistil se Clay.

Gabe pomalu přikývl. Obě ruce měl na stole, pohled upřený mezi ně, ale nepřítomný. „Je… umíněná,“ dostal ze sebe nakonec. „Zbrklá. Rád bych řekl, že to má po matce, ale…“ Ve tváři se mu zase objevil slabý úsměv. „Pamatuješ, jak jsem ji učil šermovat?“

„Pamatuju si, jak jsem ti říkal, že to není dobrej nápad,“ odvětil Clay.

Gabriel pokrčil rameny. „Jen jsem chtěl, aby se dokázala bránit. Chápeš přece, propíchnout je a tak. Jenže ona chtěla víc. Chtěla se stát…“ Zarazil se. Nedostávalo se mu slov. „Slavnou.“

„Jako její otec?“

Gabriel se kysele ušklíbl. „Přesně tak. Asi slyšela až moc historek. Měla plnou hlavu nesmyslů o tom, jak se stát hrdinou, jaký to je, bojovat ve skupině.“

A od koho tohle všechno asi slyšela? pomyslel si Clay.

„Já vím…“ uznal Gabriel. Tušil, na co Clay myslí. „Částečně je to moje vina, to nepopírám, ale nemůžu za to jen já. Dnešní děti… jsou žoldnéři přímo posedlý. Obdivujou je, až to zdravý není. Většina z nich ani nemá skupinu! Jen si vždycky najdou pár bezejmenných rváčů, který se za ně bijou. A oni sami se pak akorát pomalujou válečnýma barvama a promenádujou se v pěkným brnění s blyštivým mečem v ruce. Existuje chlap, a to si nedělám prdel, kterej jezdí na mantichoře!“

„Na mantichoře?“ podivil se Clay nevěřícně.

Gabe se zahořkle usmál. „Šílený, co? Kdo by kurva chtěl jezdit na mantichoře? Ty potvory jsou nebezpečný! No, co ti budu povídat.“

Clayovi nic říkat nemusel. Na levém stehně měl ošklivou jizvu po bodnutí. Důkaz, jak riskantní je s takovými příšerami bojovat. Mantichora není žádný mazlíček. A rozhodně se nehodí na ježdění. Plácající křídla, ocas s jedovatým ostnem a tělo lva zrovna nevybízejí k tomu, abyste jí lezli na hřbet.

„I nás obdivovali,“ podotkl Clay. „Teda tebe. A Ganelona. Ještě pořád se o vás vypráví a zpívají písně.“

Samozřejmě že vyprávění byla zveličená a písně většinou hodně nepřesné. Ale dochovaly se. Dlouho poté, co muži, kterých se týkaly, už přestali být takoví jako tehdy.

Kdysi jsme byli obři.

„Není to totéž,“ trval na svém Gabriel. „Měl bys vidět ty davy, když tyhle skupiny přijedou do města. Lidi křičí, ženský vřeští na ulicích.“

„To zní děsivě,“ prohlásil Clay a myslel to vážně.

Gabriel si ho nevšímal a pokračoval. „Každopádně, Rose se chtěla naučit šermovat. Tak jsem ji naučil zacházet s mečem. Myslel jsem si, že ji to začne nudit. A pokud se to měla naučit, bylo lepší, když se to naučí ode mě. Navíc to pěkně naštvalo její matku.“

Clay si dokázal představit, jak to muselo její matku rozlítit. Rosina matka Valery totiž pohrdala násilím a zbraněmi. Ať už se používaly k jakémukoli účelu. Sága se tehdy před lety rozpadla zčásti kvůli ní.

„Problém byl,“ pokračoval Gabriel, „že Rose byla dobrá. Hodně dobrá. A to není jen vychloubání hrdýho otce. Šermovala s dětma svýho věku, ale pak je přestalo bavit, že je pokaždý vyklepla. Začala proto vyhledávat pouliční rvačky nebo se zapojovala do soubojů.“

„Dcera Zlatýho Gabea,“ přemýšlel nahlas Clay. „To musel být tahák.“

„Asi ano,“ souhlasil Gabe. „Ale jednoho dne si Val všimla jejích modřin. Popadl ji amok. Samozřejmě z toho vinila mě. Postavila si hlavu. Víš, jaká je. A Rose toho na chvíli nechala. Jenže…“ Přestal. Clay viděl, jak sevřel čelist, jako by se snažil překousnout něco nepěkného. „Když její matka odešla, s Rosie jsme si moc… nerozuměli. Začala zase chodit ven. Někdy se nevracela celý dny. Modřin přibývalo. Pak i ošklivých škrábanců. Ostříhala si vlasy — díky Svatý Čtveřici, že její matka už byla pryč — jinak bych přišel o vlasy i já. A pak se objevili kyklopové.“

„Kyklopové?“

Gabriel se na Claye úkosem podíval. „Obří bastardi, s jedním velkým okem uprostřed čela?“

Clay mu pohled oplatil. „Vím, co je to kyklop, vole.“

„Tak proč se ptáš?“

„Neptal…“ Clay se zarazil. „To máš jedno. Co bylo s kyklopama?“

Gabriel si povzdechl. „No, jeden se usadil v tý starý pevnosti severně od Vydrova. Ukradl nějakej dobytek, kozy, psa — a pak zabil lidi, co je šli hledat. Vrchnost měla plný ruce práce, a tak sháněli někoho, kdo by se o tu nestvůru postaral za ně. Jenže v tu dobu neměli žádný žoldnéře. Nebo aspoň ne takový, co by na to měli koule. Dokonce vypravili posla i za mnou, ale já odmítl. Sakra, vždyť já už ani nemám meč!“

Clay ho s úžasem přerušil. „Cože? A co Vellichor?“

Gabriel sklopil oči. „Já… no… prodal jsem ho.“

„Cože?“ zeptal se Clay. Než se od svého přítele dočkal odpovědi, raději položil ruce před sebe na stůl. Bál se, že by je sevřel v pěst nebo by popadl misku a rozbil by ji Gabrielovi o hlavu. Pronesl co nejklidněji: „Na chvilku se mi zdálo, jako bys prohlásil, žes prodal Vellichor. Meč, kterej ti svěřil sám archón, když umíral. Sakra, meč, kterým vyřízl průchod ze svýho světa do našeho. Tenhle meč? Opravdu jsi prodal takovej meč?“

Gabriel při každém slovu klouzal na židli níž a níž. Přikývl. „Byl jsem zadluženej, a jakmile Valery zjistila, že jsem naučil Rose bojovat, nechtěla ho mít v domě,“ vysvětloval pokorně. „Tvrdila, že je nebezpečnej.“

„Ona…“ Clay se zarazil. Opřel se na židli a promnul si oči. Zaúpěl. Griff v rohu vycítil jeho zoufalství a zamručel taky. „Dopověz to,“ dodal nakonec.

Gabriel pokračoval. „Nemusím ti říkat, že moje odmítnutí vyvolalo na několik týdnů rozruch. A pak se najednou rozneslo, že na něj někdo došel a zabil ho.“ Smutně se usmál. „Úplně sám.“

„Rose,“ řekl Clay. Nebyla to otázka. Nebylo třeba se ptát.

Gabriel přikývl. „Přes noc se proslavila. Začali jí říkat Krvavá Rose. Což je docela dobrý jméno.“

To ano. S tím Clay musel souhlasit. Ale neobtěžoval se to říct nahlas. Pořád byl rozčilený kvůli tomu meči. Čím dřív se Gabe dostane k tomu, proč přišel, tím dřív svého nejstaršího a nejdražšího přítele bude moct vyhnat s tím, ať už se nikdy nevrací.

„Dokonce si založila vlastní skupinu,“ pokračoval Gabe. „Kolem města vybili několik doupat: obří pavouky, starýho mrchožravýho wyrma dole ve stoce — lidi už zapomněli, že tam vůbec nějakej je… Ale doufal jsem, že…“ kousl se do rtu. „Pořád jsem doufal, že si zvolí jinou cestu. Lepší než tu, co jsem si vybral já.“ Vzhlédl. „Jenže pak přišla výzva od Castijský republiky. Žádali všechny ozbrojence, ať s nima táhnou proti Heartwyldský hordě.“

Clay se na chvilku zarazil. Přemýšlel, kam tím jeho přítel míří. Pak si však vzpomněl na novinky, které ten večer zaslechl. O dvacetitisícové armádě, již rozprášila mnohem početnější horda. O přeživších obklíčených v Castii, kteří si nejspíš přáli raději smrt na bitevním poli než hrůzy v obléhaném městě.

Což znamenalo, že Gabrielova dcera je mrtvá. Nebo bude, až město padne.

Clay otevřel ústa. Chtěl promluvit. Snažil se skrýt smutek, který cítil. „Gabe, já…“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Mapa

KAPITOLA DRUHÁ

Rose